П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
30 квітня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/32878/24	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Димерлія О.О.,
суддів  Шляхтицького О.І., Лук`янчук О.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 року у справі №420/32878/24 про залишення без розгляду частини позовних вимог

У С Т А Н О В И В:
15 жовтня 2024 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 (далі – позивач, скаржник) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, у якій, зокрема, просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.03.2018 року по 25.05.2023 року включно.
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь позивача індексацію-різницю грошового забезпечення 3863 грн. 94 коп. в місяць за період з 01.03.2018 року по 25.05.2023 року включно у загальній сумі 242 680 грн. 36 коп. відповідно до норм абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 25.02.2025 року у справі №420/32878/24 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.
Запропоновано позивачу подати до суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з посиланням на обставини, які перешкоджали звернутись до суду із відповідним позовом з дотриманням строку, встановленого приписами статті 233 Кодексу законів про працю України, навести доводи на обґрунтування поважності причин пропуску строку та надати докази на підтвердження таких доводів.
В межах строку, наданого для усунення недоліків позовної заяви, позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду з позовом, яка мотивована тим, що згідно із частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, які належать працівникові при звільненні складає три місяці з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
З метою отримання інформації щодо виплаченого та нарахованого грошового забезпечення за спірний період, 23 вересня 2024 року позивач звернувся із заявою до відповідача. За наслідками розгляду поданої заяви надано лист-відповідь від 09.10.2024 року №862/5813, до якої додано, зокрема, довідку про нарахування та утримання грошового забезпечення за спірний період.
За наведених обставин, як доводив ОСОБА_1 , у даному випадку позивач звернувся до суду з позовом у тримісячний строк із дня отримання листа від 09.10.2024 року №862/5813.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 року у справі №420/32878/24 визнано неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку для звернення до суду в частині позовних вимог стосовно періоду з 19.07.2022 року по 25.05.2023 року, у зв`язку з чим відмовлено у задоволенні заяви позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду з цим позовом в указаній вище частині.
Залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 в частині вимог про:
- визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення за періоди з 19.07.2022 року по 25.05.2023 року включно;
- зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення 3863 грн. 94 коп. в місяць за період з 19.07.2022 року по 25.05.2023 року включно відповідно до норм абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.
Залишаючи без розгляду частину позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду, установлений положеннями частини 1 статті 233 Кодексу законів про працю України, а доводи зазначені в заяві про поновлення строку не є поважними.
Не погоджуючись із означеним рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій зазначено, що окружним адміністративним судом порушено норми процесуального права, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Як слідує зі змісту апеляційної скарги, обґрунтовуючи свої вимоги, скаржник уважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для залишення без розгляду частини позовних вимог є помилковим. 
Так, скаржник звертає увагу апеляційного адміністративного суду на невиконання відповідачем обов`язку щомісячно повідомляти про суми виплаченого грошового забезпечення (його складові), що є підставою для визначення початку перебігу строку звернення до суду з часу коли особа дізналась про порушення свого права. Враховуючи відсутність у матеріалах справи письмового повідомлення про ознайомлення із сумами, нарахованими та виплаченими позивачу при звільненні, на думку скаржника, немає підстав стверджувати, що позивачем пропущено строк звернення до суду.
Як стверджував скаржник, після отримання листа-відповіді від 09.10.2024 року №862/5813, до якої додано довідку про нарахування та утримання грошового забезпечення за спірний період, позивач з`ясував про виплату йому грошове забезпечення у розмірі меншому, ніж передбачено чинним законодавством.
У відзиві на апеляційну скаргу представник військової частини НОМЕР_1 спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , вказуючи на законність ухваленого рішення суду та просить залишити без змін.
В силу приписів пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту установлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування судом норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Верховний Суд у постанові від 25.04.2023 року у справі №380/15245/22 сформував висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців.
Так, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, суд касаційної інстанції наголосив, що положення статті 233 КЗпП України в частині, яка стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, та мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.
У свою чергу, Верховний Суд у постанові від 28 березня 2025 року у справі №400/6758/24 зауважив, що відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції чинній до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
При цьому, вирішуючи питання, з якою подією слід пов`язувати початок перебігу строку звернення до суду з вимогами, які стосуються перерахунку грошового забезпечення військовослужбовця, а також інших сум, за період починаючи з 19 липня 2022 року, суд касаційної інстанції вказав про таке:
«У рішенні від 05 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України, аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення‚ виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Крім обов`язку оплатити результати праці робітника‚ існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо.
Конституційний Суд України зазначив, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому указані виплати‚ гарантовані державою‚ і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
З урахуванням викладеного Конституційний Суд України констатував, що під заробітною платою, що належить працівникові, або‚ за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу (у редакції, чинній до 19 листопада 2022 року)‚ належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно із умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Чинна редакція частини другої статті 233 КЗпП України містить поняття «суми, що належать працівникові при звільненні».».
З огляду на викладене, суд касаційної інстанції у постанові від 28 березня 2025 року у справі №400/6758/24 дійшов висновку про те, що спірні правовідносини регулюються частиною другою статті 233 КЗпП України, якою визначено тримісячний строк (з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні) звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.
Більше того, як наголошено Верховним Судом, початок перебігу строку звернення до суду у справі №400/6758/24, з урахуванням частини другої статті 233 КЗпП України, слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що, у цій справі, відбулося шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).
Такий підхід також застосовано Верховним Судом у постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23, постановленій у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду.
Повертаючись до обставин справи, яка розглядається, апеляційний суд установив, що в період з 03.07.2009 року по 25.05.2023 року ОСОБА_1 проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до наказу від 25.05.2023 року №155 позивача з 25.05.2023 року виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , всіх видів забезпечення. З 25.05.2023 року позивач вважається таким, що вибув для подальшого проходження військової служби у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 .
За таких обставин, фактично позивач мав завершити свої правовідносини з відповідачем в частині виплати всіх сум, що належать працівникові при звільненні, саме в день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 (переведення). А відповідач повинен був письмово повідомити позивача про суми, нараховані та виплачені йому при виключення зі списків особового складу частини.
Натомість, у справі, яка розглядається, окружним адміністративним судом не з`ясовано, коли саме ОСОБА_1 отримав письмове повідомлення про суми, нараховані і виплачені при звільненні (переведенні).
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 05.12.2018 (справа №11-989заі18), згідно із практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.
В свою чергу, застосування вимог ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції на момент звернення до суду), без дослідження факту одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, та з урахуванням обставин встановлених судом, можна вважати надмірним формалізмом.
Також, апеляційний адміністративний суд звертає увагу на те, що відповідно до пункту першого глави XIX "Прикінцеві положення" Кодексу законів про працю України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12.03.2020 року (постанова Уряду від 11.03.2020 року №211) та закінчився 30.06.2023 року (постанова Уряду від 27.06.2023 №651).
Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 Кодексу законів про працю України, на строк дії такого карантину.
Однак, такі обставини залишились поза увагою суду першої інстанції.
Зважаючи на викладене та з урахуванням правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 28 березня 2025 року у справі №400/6758/24, на переконання апеляційного суду, висновки суду попередньої інстанції про пропуск позивачем строку звернення до суду не ґрунтуються на правильному застосування норм матеріального та дотриманні норм процесуального права, а тому є передчасними.
За наведеного вище правового регулювання, ухвала Одеського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 року у справі №420/32878/24 про залишення без розгляду частини позовних вимог підлягає скасуванню, оскільки судом попередньої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
Повноваження суду апеляційної скарги за наслідками розгляду апеляційної скарги визначено у приписах статті 312 КАС України.
Так, згідно із частиною 3 статті 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд до суду першої інстанції.
У відповідності до статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.
У зв`язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, відповідно до приписів ч. 3 ст. 312, 320 КАС України, оскаржувана ухвала Одеського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 року у справі №420/32878/24 про залишення без розгляду частини позовних вимог підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. 308, 311, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити повністю.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 року у справі №420/32878/24 про залишення без розгляду частини позовних вимог - скасувати.
Справу №420/32878/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 направити до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду в частині позовних вимог про:
- визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати позивачу в повному розмірі індексації грошового забезпечення за періоди з 19.07.2022 року по 25.05.2023 року включно;
- зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення 3863 грн. 94 коп. в місяць за період з 19.07.2022 року по 25.05.2023 року включно відповідно до норм абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та оскарженню окремо від рішення суду не підлягає.

Суддя-доповідач 		О.О. Димерлій	
Судді	  	О.І. Шляхтицький    О.В. Лук`янчук