ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2025 року                                                                      
м. Київ
справа № 545/3175/22
провадження № 61-3694св24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача Литвиненко І. В.,
суддів: Грушицького А. І., Петрова Є. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М., 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Сенс Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Абрамова П. С., Пікуля В. П., Панченка О. О. у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог 
У серпні 2022 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - будинок, який розташований у 
АДРЕСА_1 , загальною площею 187,4 кв. м, житловою площею 101,7 кв. м та земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель, загальною площею 1 639 кв. м, кадастровий номер земельної ділянки 5324087705:05:001:0148 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 23 жовтня 2006 року № 1603/1006/88-002, що утворилась станом на 08 жовтня 2021 року у розмірі 211 053,78 дол. США на користь АТ «Сенс Банк», шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності.
В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 23 жовтня 2006 року АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого стало ВАТ «Сведбанк» (в подальшому 
ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_2 , уклали кредитний договір № 1603/1006/88-002, за умовами якого кредитодавець надав у борг грошові кошти на суму 72 000 дол. США. Кредитор свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, натомість ОСОБА_3 зобов`язання з повернення отриманих коштів на умовах договору не виконала, внаслідок чого утворилася заборгованість за тілом кредиту у розмірі 49 023,53 дол. США, відсотках за користування кредитними коштами - 73 120,41 дол. США, пені - 88 909,84 дол. США.
25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. 15 червня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» (після зміни назви АТ «Сенс Банк») уклали договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором.
На підставі зазначених угод право вимоги за кредитним договором від 23 жовтня 2006 року № 1603/1006/88-002 перейшло до ПАТ «Сенс-Банк».
У забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором від 23 жовтня 2006 року № 1603/1006/88-002 кредитор уклав з ОСОБА_1 іпотечний договір, предметом якого було домоволодіння, яке знаходиться у АДРЕСА_1 , загальною площею 187,4 кв. м, житловою площею 101,7 кв. м, та земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель, загальною площею 1 639 кв. м, кадастровий номер земельної ділянки 5324087705:05:001:0148.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Полтавський районний суд Полтавської області рішенням від 27 квітня 2023 року під головуванням судді Потетій А. Г. відмовив у задоволенні позовних вимог.
Місцевий суд вважав, що факт порушення права позивача доведений, наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, водночас, позов не може бути задоволений внаслідок застосування наслідків спливу позовної давності.
Полтавський апеляційний суд постановою від 06 лютого 2024 року скасував рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2023 року, ухвалив нове судове рішення, яким задовольнив позовні вимоги. Звернув стягнення на предмет іпотеки, а саме на домоволодіння, яке розташоване у АДРЕСА_1 , загальною площею 187,4 кв. м, житловою площею 101,7 кв. м, та земельну ділянку, надану для будівництва і обслуговування будинку і господарських будівель, загальною площею 1 639 кв.м, кадастровий номер земельної ділянки 5324087705:05:001:0148, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 23 жовтня 2006 року № 1603/1006/88-002 у розмірі 49 023,53 дол. США, відсотками та пенею на користь АТ «Сенс Банк» шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності.
Апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для застосування позовної діяльності.
Вказував, що позовна давність для пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки спливла, однак, враховуючи факт звернення банку до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в межах позовної давності у 2014 році у справі № 545/539/14-ц та мотиви відмови у позові, викладені у рішенні суду у цій справі, апеляційний суд визнав причини пропуску позовної давності поважними, а тому вважав у зазначеній частині доводи апеляційної скарги обґрунтованими.
Зазначав, що обґрунтованим розрахунком боргу є заборгованість за тілом кредиту у розмірі 49 023,53 дол. США та залишок заборгованості за відсотками та пенею у розмірі 155,39 дол. США (із розрахунку: 2 583,76 дол США (відсотки) + 58,43 дол. США (пеня) (стягнуті на підставі рішення суду у справі № 545/165/15-ц) - 2 486,80 дол. США (сума коштів, сплачених в межах виконавчого провадження).
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги
У березні 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Гайтата І. М., подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду 
від 06 лютого 2024 року в якій просила оскаржену постанову скасувати, а рішення місцевого суду залишити в силі.
Наведені в касаційній скарзі доводи містили підставу, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття провадження у справі.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без врахування правових висновків Верховного Суду, сформульованих у постановах від 01 червня 2022 року у справі № 686/23170/19, від 21 грудня 2022 року у справі № 147/50/22, від 05 липня 2022 року у справі № 295/965/19, від 19 лютого 2020 року у справі № 490/14627/14-ц, від 25 липня 2018 року у справі                                             № 522/31199/13-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 357/9126/17-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 148/1923/16-ц, від 19 вересня 2018 року у справі № 643/16336/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 473/825/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 186/1974/14-ц, у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-199цс16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.
Представник заявника також вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку щодо початку відліку позовної давності, оскільки не врахував, що позовна давність переривається внаслідок звернення до суду з відповідною вимогою, тобто її відлік починається з дня подачі позову до суду, а не з моменту ухвалення рішення за результатами розгляду такої вимоги.
Крім того, суд апеляційної інстанції, на переконання представника відповідача, порушив норму процесуального права, оскільки не закрив провадження у справі з огляду на набрання законної сили рішенням суду у іншій справі між цими ж сторонами щодо того ж предмету позову та з тих же підстав, а саме щодо відмови у задоволенні позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Представник заявника зауважує, що після зміни строку виконання зобов`язання, звернувшись 04 лютого 2014 року до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, у позивача були відсутні повноваження для нарахування відсотків за користування кредитними коштами.
Заперечує відповідач і проти наявності у позивача АТ «Сенс Банк» права іпотекодержателя, а отже і повноважень щодо заявлення вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, вказуючи на те, що іпотекодержатель не повідомив боржника письмово у п`ятиденний строк про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Крім того, відповідач посилається на те, що на розгляді Полтавського районного суду Полтавської області перебуває справа № 545/2789/21 за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мироник О. В., АТ «Альфа-Банк» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08 лютого 2012 року, реєстраційний № 3934462 щодо зміни умов обтяження нерухомого майна, належного ОСОБА_1 .
Крім іншого, відповідач зауважує, що іпотечне майно є єдиним житлом ОСОБА_1 та його рідних, зокрема малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також ОСОБА_6 , яка потребує стороннього догляду.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У поданому у травні 2024 року відзиві на касаційну скаргу представник АТ «Сенс Банк» Луньова А. Г. вказувала, що доводи касаційної скарги щодо неправильного обчислення судом апеляційної інстанції позовної давності необґрунтовані та зводяться до тлумачення норм права на користь заявника з огляду на те, що позовна давність щодо вимоги про звернення стягнення на іпотечне майно не переривалася в період дії Закону України «Про мораторій на звернення стягнення майна громадян України», оскільки навіть власне поняття мораторію означає про відстрочення такого права кредитора до кінця дії такого мораторію. Також стягувач зауважує, що подавав заяву про поновлення позовної давності, яка однак не була розглянута судом першої інстанції. 
Представник позивача заперечує проти наявності підстав для закриття провадження у справі з огляду на те, що рішенням від 14 липня 2014 року у іншій справі було відмовлено у задоволенні позовних вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з огляду на те, що дія мораторію розповсюджувалася і на іпотечне майно. Такі обставини свідчать про наявність тимчасової перешкоди для задоволення вимог кредитора у вигляді мораторію на звернення стягнення на майно боржника, яке не означало остаточне позбавлення кредитора на задоволення вимог за кредитним договором за рахунок іпотечного майна. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 08 квітня 2024 року відкрив касаційне провадження, витребував справу з Полтавського районного суду Полтавської області. 
15 квітня 2024 року цивільна справа № 545/3175/22 надійшла до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 09 квітня 2025 року призначив справу до розгляду колегією у складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
Суди встановили, що 23 жовтня 2006 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № 1603/1006/88-002. 
Згідно з пунктом 1.4 кредитного договору кредитні кошти призначені на споживчі цілі. 
Відповідно до умов кредитного договору банк зобов`язався надати ОСОБА_2 кредит у сумі 72 000 дол. США, а позичальник зобов`язувалася повернути наданий кредит. Позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредитні кошти, виплачувати відсотки за користування кредитними коштами, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та графіком погашення кредиту. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі.
25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами.
15 червня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором.
Згідно з зазначеними договорами відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 1603/1006/88-002 від 23 жовтня 2006 року, укладеним між АКБ «ТАС-Комерцбанк» (правонаступником якого стало ВАТ «Сведбанк», а у подальшому - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_2 , на користь ПАТ «Альфа-Банк».
ОСОБА_2 належно не виконувала взяті на себе зобов`язання, чим грубо порушила істотні умови кредитного договору, в результаті чого станом на 19 липня 2022 року утворилась заборгованість: за кредитом - 49 023,53 дол. США, за відсотками - 
73 120,41 дол. США та пенею  - 88 909,84 дол. США, що підтверджується розрахунком заборгованості.
З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором 23 жовтня 2006 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 уклали іпотечний договір, відповідно до умов якого іпотекодавець передав кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: домоволодіння, яке розташоване у АДРЕСА_1 , загальною площею 187,4 кв. м, житловою площею 101,7 кв. м, та земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель, загальною площею 1 639 кв. м, кадастровий номер земельної ділянки 5324087705:05:001:0148. 
Заочним рішенням від 18 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 12 вересня 2017 року у справі № 545/165/15-ц, Полтавський районний суд Полтавської області стягнув з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитом у розмірі 49 023,53 дол. США, з відсотків - 29 226,04 дол. США та пені - 325 522,95 грн за кредитним договором від 23 жовтня 2006 року № 1603/1006/88-002.
Постановою від 18 вересня 2019 року вказане заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18 квітня 2017 та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 вересня 2017 року Верховний Суд в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами та пенею скасував та ухвалив у цій частині нове судове рішення, яким стягнув з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість зі сплати відсотків у розмірі 2 583,76 дол. США та пеню в розмірі 58,43 дол. США. Заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18 квітня 2017 року у справі № 545/165/15-ц та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 вересня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 49 023,53 дол. США залишив без змін.
Апеляційний суд встановив, що на виконання судового рішення з боржника 
ОСОБА_2 у межах виконавчого провадження № 62393795 стягнуто 85 340,07 грн, що еквівалентно 2 486,80 дол. США на день зарахування грошових коштів, та які були перераховані на розрахунковий рахунок АТ «Альфа-Банк».
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо висновків апеляційного суду про застосування наслідків спливу позовної давності 
Суд апеляційної інстанції вказав, що відповідач у процесі розгляду справи заявив про застосування наслідків спливу позовної давності.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.
Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо є докази, що підтверджують факт такого переривання.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Європейський суд з прав людини вказує, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (рішення від 22 жовтня 1996 року у справі STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM; від 29 січня 2013 року у справі ZOLOTAS v. GREECE).
Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює початок перебігу позовної давності.
Суд апеляційної інстанції встановив, що за змістом рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 14 липня 2014 року у справі № 545/539/14 кредитор ПАТ «Альфа-Банк» 13 січня 2014 року надіслало ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вимогу про повернення кредиту у повному обсязі разом з погашенням відсотків за користування кредитом, комісії та штрафних санкцій, нарахованих за період до дня повернення кредиту включно, та попередження про звільнення іпотечного майна у разі неналежного виконання чи невиконання покладеного на них зобов`язання. 
До суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки ПАТ «Альфа-Банк» звернулося у лютому 2014 року, проте Полтавський районний суд Полтавської області рішенням від 14 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від 22 вересня 2014 року, у задоволенні позовних вимог відмовив з огляду на неможливість їх задоволення внаслідок набрання чинності 03 червня 
2014 року Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Надіславши вимогу про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, кредитор змінив строк виконання зобов`язання, а отже враховуючи мінімальний тридцятиденний строк для повернення заборгованості з моменту попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, позовна давність щодо вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог за кредитним договором почала свій відлік з моменту закінчення тридцятиденного строку для усунення порушень зобов`язання за кредитним договором. У спірних правовідносинах тридцятиденний строк сплинув у лютому 
2014 року, з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки ПАТ «Альфа-Банк» звернулося також у лютому 2014 року, що вказує на те, що кредитор скористався належним йому правом звернення з позовом в межах позовної давності (щодо вперше поданого позову).
Отже висновок апеляційного суду про те, що перебіг позовної давності розпочався через тридцять днів з моменту реалізації кредитором права на дострокове стягнення коштів за кредитним договором шляхом направлення досудової вимоги, 
тобто 12 лютого 2014 року, а останній день трирічного строку припав на 12 лютого 2017 року правильний.
З позовом у цій справі банк звернувся у липні 2022 року.
Представник позивача подав до суду клопотання в якому просив визнати поважними причини пропуску звернення із цим позовом, натомість відповідач просив застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності.
Суд апеляційної інстанції здійснив аналіз наведених представником АТ «Сенс Банк» причин поважності пропуску строку звернення із цим позовом та дійшов висновку про обґрунтованість такої заяви.
Верховний Суд зазначає також, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не передбачав відстрочення виконання зобов`язань, а отже не є згідно з пунктом 2 частини першої статті 263 ЦК України підставою для зупинення перебігу позовної давності.
Колегія суддів звертає увагу суду апеляційної інстанції про те, що у відповідності з вимогами частин першої та другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Апеляційний суд вказав, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 14 липня 2014 року, у справі № 545/539/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 22 вересня 2014 року, у задоволенні позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки було відмовлено, а тому з 23 вересня 2014 року позовна давність розпочалася спочатку та сплила
22 вересня 2017 року. 
Верховний Суд зауважує, що за обставин цієї справи перебіг позовної давності за вимогами банку перервався 04 лютого 2014 року (звернення із позовом у справі 
№ 545/539/14-ц) та його відлік розпочався заново з 05 лютого 2014 року, а тому висновок апеляційного суду, яким початок перебігу позовної давності після її перерви пов`язується із ухваленням апеляційним судом постанови помилковий.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на положення пункту 1 Глави ХІХ «Прикінцеві положення», якими визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
У постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 686/23170/19 зазначено, що тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах самої позовної давності.
Враховуючи викладене посилання апеляційного суду на означену вище норму та його висновок про те, що у даному випадку пропуск позовної давності мав місце в період з 23 вересня 2017 року до 02 квітня 2020 року помилковий, адже як вже зазначалось вище, переривання позовної давності можливе виключно в межах самої позовної давності, яка за обставин цієї справи спливла у 2017 році. 
Підсумовуючи наведене колегія суддів зазначає, що аналіз наведених норм права щодо «інституту позовної давності» в сукупності із нормами ЦПК України, що обмежують повноваження касаційного суду в частині здійснення оцінки доказів, не дають Верховному Суду підстав та можливостей для самостійного визначення обставин дати початку перебігу позовної давності. Крім того, питання про визнання поважними причин пропуску позовної давності лежить у межах процесуальних повноважень судів попередніх інстанцій, а касаційний суд має право лише здійснити перевірку застосування судами правових норм Глави 19 ЦК України на предмет правильності такого застосування встановленим обставинам. Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 17 вересня 2019 року у справі № 910/14469/18, від 22 жовтня 2019 року у справі № 910/2968/18 та від 23 січня 2020 року у справі 
№ 916/2128/18.
Враховуючи, що під час вирішення питання про визнання поважними причин пропуску позовної давності порушень норм матеріального права апеляційний суд не допустив, врахував всі фактичні обставини у справі, надав оцінку обставинам звернення із позовом в рамках розгляду справи № 545/539/14-ц, а також оцінив наслідки розгляду цієї справи зокрема, колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги про помилковість висновків апеляційного суду у цій частині.
Щодо розміру заборгованості
Суди в рамках розгляду цієї справи повинні були надати оцінку доводам відповідача ОСОБА_1 та встановити поточний розмір заборгованості, в межах якого позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки.
З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначав, що позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки в межах заборгованості у розмірі 211 053,78 дол. США, яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 49 023,53 дол. США, 
73 120,41 дол. США - заборгованості за відсотками та 88 909,84 дол. США - пені. 
З матеріалів справи відомо та апеляційний суд встановив, що за наслідками касаційного перегляду заочного рішення Полтавського районного суду Полтавської області заочним рішенням від 18 квітня 2017 року, яке було залишене без змін ухвалою суду апеляційної інстанції, Верховний Суд постановою від 19 вересня 2019 року частково скасував означене рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками та пенею, стягнув з ОСОБА_2 
2 583,76 дол. США та пені у розмірі 58,43 дол. США. В частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 49 023,53 дол. США заочне рішення місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції залишені без змін.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Суди встановили, що за змістом пункту 1.3 Кредитного договору від 23 жовтня 2006 року з подальшими змінами сторони не обумовлювали розмір відсотків та штрафних санкцій поза межами строку дії кредитного договору.
В пункті 91 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
В мотивувальній частині постанови від 18 вересня 2019 року у цій справі Верховний Суд вказав, що строк виконання зобов`язання за кредитним договором № 1603/1006/88-002 від 23 жовтня 2006 року був змінений банком внаслідок звернення до суду у лютому 2014 року у справі № 545/539/14 з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Такий правовий підхід щодо визначення підстав для нарахування відсотків за користування кредитними коштами та інших платежів, погоджених сторонами кредитного договору до сплати в межах строку кредитування є усталеним, зокрема, підтриманий у постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 433/2420/18.
За таких умов колегія суддів вважає правильними висновки апеляційного суду щодо безпідставності зазначеної у позові кредитором заборгованості, до загального обсягу якої були включені відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 
73 120,41 дол. США та пені - 88 909,84 дол. США.
Водночас, суд апеляційної інстанції правильно встановив, що в межах виконавчого провадження № 62393795 були стягнуті кошти на суму 85 340,07 грн, що еквівалентно 2 486,80 дол. США на день зарахування коштів, які були перераховані на розрахунковий рахунок АТ «Альфа-Банк» у зв`язку з чим правильно розрахував залишок заборгованості за тілом кредиту у розмірі 49 023,53 дол. США та залишок заборгованості за відсотками і пенею у розмірі 155,39 дол. США, використавши під час його обчислення стягнуті на підставі рішення суду у справі № 545/165/15 суми заборгованості за відсотками та пенею 2 583,76 дол. США та 58,43 дол. США відповідно.
Щодо наявності у АТ «Сенс Банк» права вимоги за забезпечувальним зобов`язанням.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Як передбачено частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з  яким  іпотекодержатель  має  право  в  разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення Іпотечного договору) іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.
У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
Зі змісту мотивувальної частини оскарженої постанови апеляційного суду відомо, що надаючи оцінку аргументам апеляційної скарги про неправомірність переходу до позивача права вимоги за іпотечним договором, який був укладений 23 жовтня 
2006 року, суд апеляційної інстанції вважав такі доводи необґрунтованими та виходив з наступного.
Як відомо з договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, який був кладений між ПАТ «Сведбанк» (продавець) та ПАТ «Дельта Банк» (покупець) у п. 4.3 сторони визначили комплектність кредитних файлів, в яку включаються як оригінали кредитних договорів з усіма доповненнями, так і оригінали забезпечувальних договорів. (а. с. 30-45, том 1)
Договором купівлі продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, який був укладений між ПАТ «Дельта Банк» (продавець) та ПАТ «Альфа-Банк» (покупець), у п. 1 сторони визначили, що під правом вимоги розуміються всі права продавця у якості кредитора до позичальників за кредитними договорами, а також всі права вимоги продавця до осіб, які надали забезпечення за договорами забезпечення, включаючи будь які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні продавцю, щодо виконання позичальником та/або особами, які надали забезпечення, будь яких своїх зобов`язань за кредитними договорами та договорами забезпечення. 
Апеляційний суд вказав, що згідно з актом приймання-передачі прав вимоги до покупця перейшло і право вимоги за кредитним договором від 23 жовтня 2006 року № 1603/1006/88-002 до боржника ОСОБА_2 та, відповідно, до іпотекодавця ОСОБА_1 , за договором іпотеки, укладеним в забезпечення виконання позичальником ОСОБА_2 вказаного кредитного договору. Суд апеляційної інстанції вказав, що такий доказ перебуває у справі на а. с. 46-56, том 1.
Додатково апеляційний суд зазначав, що позивач у справі - АТ «Сенс Банк» (колишнє найменування - ПАТ «Альфа-Банк») у відповідності з Єдиним реєстром речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначений як іпотекодержатель.
Колегія суддів вважає такі висновки суду апеляційної інстанції передчасними з огляду на таке.
П. 2.3 договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року передбачено, що права вимоги переходить від продавця до покупця, та обов`язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акта приймання-передачі прав вимоги. Обов`язок продавця передати права вимоги покупцю та підписати акт приймання передачі прав вимоги залежить від отримання продавцем суми оплати першої частини загальної купівельної ціни згідно п. 3.2.1 договору у дату підписання.
Долучена до матеріалів справи копія акта приймання-передачі прав вимоги до договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, який був укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» містить відомості про те, що згідно п. 2.3 договору купівлі-продажу продавець передав, а покупець прийняв наступні права вимоги, що посвідчує факт здійснення відступлення (а. с. 53, том 1).
До справи долучена копія переліку фізичних осіб де міститься запис - кредитний договір від 23 жовтня 2006 року № 1603/1006/88-002, боржник - ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ), договір застави/поруки/іпотеки від 23 жовтня 
2006 року ID329729, заставодавець/поручитель/іпотекодавець - ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) (а. с. 54-56, том 1).
Відомості про те, що вказаний вище перелік, є додатком до договору чи додатком акта приймання передачі до договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 
2012 року та є підтвердженням відступленням права вимоги від ПАТ «Дельта Банк» до ПАТ «Альфа-Банк»  матеріали вправи не містять.
Виготовлена позивачем копія означеного переліку позбавляє Верховний Суд можливості перевірити обставини, які встановив суд апеляційної інстанції, адже не містить посилання на документ, частиною якого вона є. 
Також матеріали справи не містять і копії витягу з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень де, як вказував апеляційний суд, АТ «Сенс Банк» зазначене як іпотекодержатель майна, яке ОСОБА_1 передав в іпотеку на підставі договору від 23 жовтня 2006 року.
Колегія суддів зазначає, що згідно з усталеною практикою Верховного Суду у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, якими суд керувався під час задоволення грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає частково обґрунтованими аргументи касаційної скарги в цій частині, оскільки долучені до справи докази не дають можливості Верховному Суду перевірити перехід до позивача права вимоги за забезпечувальним договором, який був укладений з ОСОБА_1 .
Щодо вирішення питання про наявність підстав для закриття провадження у справі
Колегія суддів надає оцінку також діям суду щодо правильності застосування пункту 3 частини другої статті 255 ЦПК України та роз`яснює таке.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Відповідно до наведеної норми, позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Отже, підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 зазначено, що «за пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц зазначено, що «необхідність застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».
Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17.
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим, не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15).
Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного з цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.
Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 20 травня 2020 року у справі № 753/11592/18, від 26 квітня 2022 року у справі № 757/39474/19, від 05 жовтня 2023 року у справі № 522/8873/22, від 18 жовтня 2023 року у справі № 404/6883/18 тощо.
У цій справі АТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, підставою для подання якого стала наявність заборгованості за кредитним договором від 23 жовтня 2006 року № 1603/1006/88-002 у розмірі 211 053,78 дол. США, яка складається з заборгованості за кредитом, заборгованості зі сплати відсотків та пені, нарахованої станом на час подання позову. 
Водночас, у рішенні від 14 липня 2014 року у справі № 545/539/14, на яку посилається відповідач, Полтавський районний суд Полтавської області розглянув справу за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, підставою якого була заборгованість за кредитним договором від 23 жовтня 2006 року № 1603/1006/88-002 у розмірі 45 000 дол. США та визначене іпотечним договором право на задоволення вимог за кредитним договором за рахунок грошових коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки.
Співставлення зазначених підстав позовів та складів спірних правовідносин свідчить про їх відмінність, що підтверджує обґрунтованість та правильність висновку суду апеляційної інстанції про неможливість застосування за таких умов пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України для закриття провадження у справі і такий висновок не суперечить чинній правозастосовній практиці.
В зв`язку з наведеним колегія суддів визнає необґрунтованими посилання представника заявника на неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2023 року у справі 
№ 522/31199/13.
Щодо інших висновків апеляційного суду за наслідками розгляду справи та розподілу судових витрат
У частині першій статті 381 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами статті 35 і глави 9 розділу III цього Кодексу з особливостями, зазначеними у статті 382 цього Кодексу.
Постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням: висновку суду апеляційної інстанції по суті вимог апеляційної скарги; нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції; строку і порядку набрання постановою законної сили та її оскарження (пункт 4 частини першої статті 382 ЦПК України).
З прохальної частини позовної заяви відомо, що позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 
від 23 жовтня 2006 року № 1603/1006/88-002, що утворилась станом на 08 жовтня 
2021 року у розмірі 211 053,78 дол. США.
Натомість із висновків апеляційного суду відомо, що суд апеляційної інстанції вважав обґрунтованими вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 23 жовтня 2006 року 
№ 1603/1006/88-002, що утворилась станом на станом на 22 вересня 2022 року, в розмірі 49 023,53 доларів США за тілом кредиту та в розмірі 155,39 доларів США за відсотками та пенею.
Тобто суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, проте у резолютивній частині постанови помилково зазначив, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. 
Крім того порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими у статтях 141, 142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та фактично задовольнив позов частково, його висновки про стягнення судових витрат із відповідача у повному обсязі помилкові також.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Щодо судових витрат 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                        І. В. Литвиненко
 
Судді                                                                                            А. І. Грушицький
 
                                                                                                       Є. В. Петров
 
                                                                                                       В. В. Сердюк
 
                                                                                                       І. М. Фаловська