ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/300/25 Справа № 403/16180/12 	  	Суддя у 1-й інстанції - Куцевол  В. В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Халаджи О. В.
суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В., 
секретар Піменова М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційні скарги  ОСОБА_1 яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , Дніпровської міської ради, треті особи – Виконавчий комітет Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради, комунальне підприємство «Жилсервіс-2», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Катерини Юріївни, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Юрченко Лариса Леонідівна, Комунальне підприємство «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради про визнання права власності, визнання недійсним розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсними договорів дарування, скасування державної реєстрації права власності, зустрічним позовом  ОСОБА_3 до  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_6 , ОСОБА_4  третя особа – комунальне підприємство «Жилсервіс-2» про усунення перешкод у користуванні власністю (суддя першої інстанції Куцевол В.В., повний текст рішення складено 24 травня 2024 року),

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2012 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ОСОБА_4 в останній редакції якої (від 09.01.2023) позивачі просили суд:
-визнати недійсним розпорядження ВАТ «Дніпрошина» №4608, зареєстроване в МБТІ м.Дніпропетровська 11.05.1998 та записане до реєстрової книги за №256п-16-31;
-скасувати свідоцтво про право власності на житло, квартиру АДРЕСА_1 , видане ВАТ «Дніпрошина» м.Дніпропетровська 11.05.1998 на підставі розпорядження №4608, зареєстрованого в МБТІ м.Дніпропетровська 11.05.1998 та записаного до реєстрової книги за №256п-16-31;
-скасувати Державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , здійснену за №256п16-31 КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації»;
-визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 16 травня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 ;
-визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 29 червня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ;
-визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 третя особа – комунальне підприємство «Жилсервіс-2» про усунення перешкод у користуванні власністю, в якій просив:
-усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах непоновлітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , Дніпровської міської ради, треті особи – Виконавчий комітет Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради, комунальне підприємство «Жилсервіс-2», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Катерини Юріївни, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Юрченко Лариса Леонідівна, Комунальне підприємство «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради про визнання права власності, визнання недійсним розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсними договорів дарування, скасування державної реєстрації права власності – відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 третя особа – комунальне підприємство «Жилсервіс-2» про усунення перешкод у користуванні власністю відмовлено.
Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , та подали апеляційні скарги, в яких зазначили, що воно ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, а також без належного з`ясування всіх обставин справи.
ОСОБА_1 , скаргу мотивує тим, що після смерті ОСОБА_7 залишились проживати з дітьми у спірній квартирі та веде домашнє господарство. 
Вказує, що приватизація квартири була проведена з порушенням правил, передбачених чинним на той час законодавства, тільки на зареєстрованих у квартирі осіб, не враховуючи право позивачки на надання письмової згоди як повнолітнього члена сім`ї.
Також наголошує на тому, що реального безоплатного передання майна за договором дарування квартири АДРЕСА_1 укладеного 29 червня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не відбулось.
ОСОБА_1 просила рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2024 року в частині відмови у її позовних вимог скасувати та ухвалити нове яким первісний позов задовольнити у повному обсязі.
ОСОБА_3 , свою скаргу мотивує тим, що ОСОБА_1 та інші особи разом з неї не вправі вселитися в жиле приміщення без письмової згоди ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які не давали письмової згоди на вселення ОСОБА_1 та інших осіб в квартиру АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції не дав правової оцінки та не вказав у рішенні суду того факту. що ОСОБА_1  була зареєстрована та проживала у житловому приміщенні по  АДРЕСА_2 з 22 листопада 2011 року в момент подачі позову до суду та протягом тривалого часу розгляду справи у суді. Однак в момент вступу у справу представника ОСОБА_1 , позивачка знялася з реєстрації у цьому житлі.
Також наголошує на тому, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідачі проживають у спірній квартирі і жодного разу не сплачували комунальні борги.
ОСОБА_3 , просив його позовну заяву задовольнити у повному обсязі.
Від Дніпровської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , однак доказів його надсилання всім учасникам справи не надано, а тому він не враховується під час апеляційного перегляду.
Від інших учасників справи відзив на апеляційні скарги не надходив.
Представник ОСОБА_1 – Довгаль С.М.. у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити у повному обсязі та відмовити у задоволенні апеляційної скарги Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_9 у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити у повному обсязі та відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 ..
Представник ОСОБА_5 – адвокат Кулаков О.В. у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , просив її задовольнити у повному обсязі та відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомленні належним чином.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та  доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають  задоволенню з наступного.
Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії ордера на житлове приміщення №98 серія №1 виданого ВК Бабушкінської районної ради Народних депутатів м.Дніпропетровська 08.02.1995, ОСОБА_5 разом з членами його сім`ї: ОСОБА_10 – дружина; ОСОБА_7 – син; надано право на вселення до квартири АДРЕСА_1 .
Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_4 батьками якого записані: ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .
Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 11.05.1998 року виданого ТОВ «Дніпрошина», квартира АДРЕСА_1 перейшла у власність ОСОБА_5 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 .
Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_2 батьками якого записані: ОСОБА_11 та ОСОБА_1 .
Відповідно до копії договору дарування від 16.05.2012 посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка К.Ю., ОСОБА_7 передав у дар ОСОБА_5 , належну останньому 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до копії договору дарування від 29.06.2013 посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л., ОСОБА_5 передав у дар ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3 . 
Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу: 5478759), право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 (розмір частки: 1). 
Згідно довідки про склад сім`ї №6281 від 03.04.2014, ОСОБА_5 та ОСОБА_10 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 з 19.09.1995 року.
Відповідно до довідки наданої Житлово-експлуатаційною дільницею Міського КП «Дніпропетровський електротранспорт» від 28.08.2013, ОСОБА_1 , у період з 19.01.1993 до 24.03.1997 проживала у гуртожитку АДРЕСА_4 , а у період з 08.04.1997 до 25.07.2002 у гуртожитку АДРЕСА_5 . 
Згідно листа директора МКП «Дніпропетровський електротранспорт» Камінського А.В. від 03.09.2013, ОСОБА_1 мешкала та була зареєстрована з 19.01.1993 в гуртожитку АДРЕСА_6 . При сдачі паспорта на виписку - 24.03.1997, ОСОБА_1 в листок вибуття вписала сина – ОСОБА_4 . ОСОБА_1 , мешкала та була зареєстрована разом з сином в гуртожитку АДРЕСА_5 , де займала окрему кімнату з сином з 08.04.1997, виписалась на АДРЕСА_7 , 25.07.2007.
Відповідно до листа в.о. начальника відділу-головного бухгалтера Дніпропетровського слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області Кузіної С.В., аліменти на користь на утримання ОСОБА_4 відраховувались зі ОСОБА_7 та перераховувались ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_8 . Період: січень 1998 року – жовтень 1998 року; серпень 2000 року - вересень 2002 року. 
Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції вказав на недоведеність вимог ОСОБА_1 , та відмовляючи у задоволенні зустрічного, зазначив, що про відсутність у відповідачів іншого житла.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно ч.3 ст.9 ЖК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Можливість набуття фізичною або юридичною особою права власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності, передбачено також частиною першою статті 345 ЦК України.
Приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю (стаття 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у редакції закону чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Положеннями абзацу другого частини першої статті 5 вказаного Закону визначено, що до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.
Відповідно до ст.5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р. №56, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.
Тобто, з зазначеного вбачається, що якщо особа не є наймачем квартири, для її участі у приватизації цієї квартири є необхідною наявність двох умов: 1) статус члена сім`ї наймача; 2) постійне проживання у цій квартирі або збереження за цією особою права на житло.
Відповідно до змісту ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статтею 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності, а отже і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї.
Аналогічну норму місить пункт Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р. №56.
При цьому вказаним Положенням визначено порядок підтвердження факту постійного проживання особи в жилому приміщенні – у довідці про склад сім`ї, що подається особою в числі інших документів до органу приватизації, зазначаються члени сім`ї наймача, які водночас і прописані, і мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші).
При цьому, положення Кодексу законів про шлюб та сім`ю України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.
Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ч.1-2 ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Згідно частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ст. 391 ЦК України - Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Відповідно до положень ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
У розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Належних і достатніх доказів на підтвердження порушення своїх прав позивачем у порушення вимог статті 81 ЦПК України суду не надано.
Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом, їм надано належну оцінку у сукупності з іншими доказами у справі, а при їх дослідженні та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись із даним позовом до суду ОСОБА_1 наголошувала на тому, що вона у квітні 1995 року вступила у фактичні шлюбні відносини зі ОСОБА_7 , з яким з серпня 1996 року стали жити однією сімє`ю без реєстрації шлюбу, у двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_9 . Вели спільне господарство і бюджет.
Однак колегія суддів вважає наголосити на тому, що у судовому порядку факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу на даний час не встановлено, а отже колегія суддів вважає, що місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову,в частині вимог про визнання недійсним розпорядження ВАТ «Дніпрошина» №4608; скасування свідоцтва про право власності на житло та скасування Державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_10 , оскільки належними матеріалами справи не встановлено, що позивачка була члена сім`ю ОСОБА_7 і мала право на частку у приватизації.
Що стосується інших позовних вимог, то колегія суддів вважає, що вони є похідними від вищезазначених, з тих підстав, що позивачкою не доведено факт сумісного проживання, також не доведено право на приватизацію частки квартири, а отже оскарження нею правочинів договору дарування квартири від 29.06.2013 року та визнання його недійсним, які не стосуються її прав і свобод є неможливим, оскільки вона не є стороною такого правочину.
Що стосується доводів про фіктивний правочин, то колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що відповідної експертизи на дослідження дієздатності ОСОБА_7 не заявлялось.
Стосовно зустрічних позовних вимог слід зазначити наступне. 
Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права.
Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Відповідно до частини 3статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).
У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.
Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до приписів ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Положеннями ст.ст. 77, 78 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не приймає до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
З матеріалів справи вбачається, що підставою для звернення зі зустрічною позовної заявою було наявність перешкод ОСОБА_12 у праві користування майном, що належить на праві власності ОСОБА_3 , оскільки вона на даний час проживає у спірній квартирі та у останнього відсутній до неї доступ та він позбавлений можливості вільно нею розпоряджатись.
Судом першої інстанції було встановлено, що позивач за зустрічним позовом, прийнявши квартиру у дар, безоплатно її набувши у власність, знав про проживання в ньому відповідачів, які були разом проживали з колишнім співвласником квартири.
Колегія суддів звертає увагу на те, що у вказаному вище договору, між сторонами не було досягнуто згоди стосовно виселення проживаючи у нею осіб.
Матеріали справи не містять жодного доказу тієї обставини, що між позивачем та відповідачем була домовленість щодо звільнення відповідачем житлового приміщення, а тому апеляційний суд вважає, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, стосовно відсутності підстав для задоволення позову.
Апеляційній суд звертає увагу на те, що до спірних правовідносин слід застосовувати положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яку як і практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» суди застосовують при розгляді справ як джерело права.
Зокрема, відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі крім інших прав гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання насамперед має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві. Державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Разом із тим, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
ЄСПЛ у своїх рішеннях зазначає, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Отже, враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, оскільки, позивачем належним чином не доведено перешкод у користуванні квартирою чи доступу до неї.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення ухвалено з дотримання всіх норм права, судом першої інстанції під час розгляду справи було досліджено всі надані докази у справі та надано належну правову оцінку даним правовідносинам.
Інші доводи апеляційних скарг зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)., 
Керуючись статтями, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:                                                                                О.В. Халаджи
                                                                               
                                                                               О.В. Агєєв                                                                                        
Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 8 травня 2025 року.

Головуючий-суддя                                                                 О.В. Халаджи