ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5249/25 Справа № 195/1295/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Колодіна Л. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,
                        за участю секретаря судового засідання — Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ярошенко Олександр Олегович, на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2025 року у складі судді Колодіної Л.В. у цивільній справі № 195/1295/24 за позовом  ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця  ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця  ОСОБА_3 , про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, –
               
                                        ВСТАНОВИЛА:

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовною заявою, пред`явленою до ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_3 , на предмет стягнення з відповідачів невиплачену заробітну плату у розмірі 11000 грн за квітень 2024 року, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 квітня 2024 року по 30 липня 2024 року у розмірі 48097 грн та моральну шкоду, яку вона оцінює у 8000 грн, обґрунтовуючи це тим, що вона працювала в магазині “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” продавцем продовольчих товарів з 14 грудня 2023 року та 16 квітня 2024 року була звільнена за власним бажанням згідно ст. 38КЗпП. При звільненні їй відповідачами не було виплачено заробітну плату за квітень 2024 року у розмірі 11000 грн, про що відповідачі відмовляються надавати довідку. Це стало підставою для моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає вжиття додаткових зусиль для організації життя.
       Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2025 року, з урахуванням виправлення описки ухвалою суду від 24 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди - задоволено частково.
       Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заробітну плату в розмірі 4000 грн з утриманням з цієї суми передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів при їх виплаті.
       Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 квітня 2024 року по 30 липня 2024 року включно у розмірі 25 695,23 грн, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів при їх виплаті.
       Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 2000 грн.
       В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
       Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 2422,40 грн.
       Рішення піддано негайному виконанню в частині стягнення середньої заробітної плати за півмісяця (а.с.91-97).
       Рішення суду мотивовано тим, що позивачем доведено факт того, що мало місце порушення законодавства про працю та у неї виникло право на стягнення з відповідача ФОП ОСОБА_1 як заробітної плати, невиплаченої за відпрацьовані дні у квітні 2024 року у розмірі 4000 грн, так і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 квітня 2024 року (наступний день після звільнення позивача) по 30 липня 2024 року (день подання цього позову) у розмірі 25 695,23 грн, виходячи з 338,09 грн середньоденної заробітної плати позивача, 75 робочих днів затримки виплати заробітної плати, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при виплаті, як це передбачено ст. 116,117 КЗпП України. Також суд вважав доведеним розмір моральної шкоди, завданої позивачеві з боку відповідача ФОП ОСОБА_1 у розмірі 2000 грн, як то передбачено ст. 237-1 КЗпП України та ст. 23 ЦК України.
       Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ФОП ОСОБА_1  у березні 2025 року через свого представника — адвоката Ярошенка О.О. подала апеляційну скаргу (а.с. 117-120), посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи. Зазначала, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального та невірного застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог позивача в повному обсязі, а у випадку встановлення порушення трудових прав позивача — зменшити розмір середнього заробітку до суми, невиплаченої при звільненні, посилаючись при цьому на недоведеність позивачем позовних вимог. Вважає, що позивачем пропущено строк подання позову до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України.
У квітні 2025 року ОСОБА_2 через свого представника — адвоката Мунтяна Т.І., скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подала відзив на апеляційну скаргу, де зазначила, що рішення суду є обґрунтованим та законним, а стягнута судом сума належала до виплати у день звільнення, на яку розповсюджується положення ст. 117 КЗпП, як відповідальність роботодавця за порушення трудового законодавства та трудових прав позивача. Зазначила, що механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця. ФОП не виконало повний розрахунок при звільненні позивача, що не спростувало в судовому засіданні, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період, встановлений ст. 117 КЗпП України. При цьому зазначила, що період, за який вона просить стягнути такий середній заробіток, не перебільшує встановлене обмеження ст. 117 КЗпП, тому підлягає стягненню у повній мірі. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду — без змін. 
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.
       Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач знаходилася в трудових відносинах із відповідачем ФОП ОСОБА_1 та заборгованість по заробітній платі у останнього виникла лише за відпрацьовані позивачем дні у квітні 2024 року у розмірі 4000 грн. За відомостями ГУ ДПС у Дніпропетровській області про нарахування відповідачем заробітної плати позивачеві, починаючи з грудня 2023 року по квітень 2024 року, суд першої інстанції вважав доведеним розмір середньоденної заробітної плати позивача 338,09 грн, період затримки розрахунку при звільненні судом першої інстанції взято з 17 квітня 2024 року по 30 липня 2024 року, що становить 75 робочих днів та що складає розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 25 356,75 грн. Також вважав доведеним завдання відповідачем ФОП ОСОБА_1 позивачеві моральної шкоди, враховуючи невиплату позивачеві заробітної плати у повному обсязі у зв`язку із нестачею товарів та вжиття позивачем додаткових зусиль для організації свого життя у розмірі 2000 грн. При цьому судом першої інстанції встановлено незаконне утримання відповідачем частини заробітної плати позивача у зв`язку із погашенням нестачі товарів, враховуючи, що відповідач не надала договору про матеріальну відповідальність позивача.
       Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФОП ОСОБА_1 має РНОКПП НОМЕР_1 , дата та номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 13 травня 2019 року 22180000000001714 (а.с.22).
       Згідно копії трудової книжки ОСОБА_2 14 грудня 2023 року прийнята з 15 грудня 2023 року на роботу продавцем продовольчих товарів згідно наказу № 5 від 14 грудня 2023 року приватним підприємцем ОСОБА_1 (а.с.3,60).
       Згідно копії трудової книжки ОСОБА_2 16 квітня 2024 року звільнена з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України на підставі наказу № 5 від 16 квітня 2024 року (а.с.3,61).
       Відповідно до копії заяви ОСОБА_2 від 17 березня 2024 року, остання отримала заробітну плату за лютий 2024 рік в розмірі 8960 грн у ФОП ОСОБА_1 . Претензій не має (а.с.43).
       Відповідно до копії заяви ОСОБА_2 від 09 липня 2024 року, остання просить ФОП ОСОБА_1 виплатити заборговану заробітну плату за квітень 2024 року за фактично відпрацьований нею час з 07:15 ранку до 21:00 кожного дня, враховуючи підвищення зарплати законодавчо з 01 квітня 2024 року.
       Відповідно до копії розписки ОСОБА_1 від 15 квітня 2024 року, остання отримала заробітну плату за березень 2024 року в сумі 10920 грн у ФОП ОСОБА_1 . Претензій не має (а.с.12).
       Відповідно до копії акту про виконання ревізії в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » комісія в складі 5 осіб провели ревізію в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ФОП ОСОБА_1 . Ревізія проводилася два рази, перший раз 06 квітня 2024 року, в результаті якої було виявлено недостачу товару в сумі 15961, 41 грн. Перевіривши повторно всю документацію було прийнято рішення про повторну ревізію через тиждень 14 квітня 2024 року. При цьому магазин був повністю закритий. В результаті ревізії було виявлено недостачу в сумі 31175, 58 грн (а.с.16).
       Відповідно до копії відомостей ПП ОСОБА_1 про нарахування заробітної плати за лютий 2024 року ОСОБА_2 нарахована сума до виплати, яка складає 7100 грн. В графі «підпис отримувача» наявний підпис (а.с.56).
       Відповідно до копії відомостей ПП ОСОБА_1 про нарахування заробітної плати за березень 2024 року ОСОБА_2 нарахована сума до виплати, яка складає 7100 грн. В графі «підпис отримувача» наявний підпис (а.с.56).
       Відповідно до копії відомостей ПП ОСОБА_1 про нарахування заробітної плати за квітень 2024 року ОСОБА_2 звільнена 16 квітня 2024 року, сума до виплати складає 3220 грн. Підпис отримувача відсутній (а.с.21).
       Відповідно до Інформації Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 30 січня 2025 року ФОП ОСОБА_1 нараховано ОСОБА_2 наступну зарплату:
-грудень 2023 рік - 3350,00 грн;
-січень 2024 рік - 7100,00 грн;
-лютий 2024 рік - 7100,00 грн;
-березень 2024 рік - 7100,00 грн;
-квітень 2024 рік - 4000,00 грн. Громадянка ОСОБА_2 звільнена 16 квітня 2024 року.
       Колегія суддів наголошує, що ухвалою Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2025 року описку у зазначенні заробітної плати ОСОБА_2 за квітень 2024 року як “40000,00 грн” виправлено на вірну суму зарплатні як “4000,00 грн” (а.с.110,111), тому такі доводи скаржника про невірне визначення судом першої інстанції розміру заробітної плати позивача за квітень 2024 року не відповідають дійсності та матеріалам справи.
Також судом першої інстанції встановлено, що позивачка знаходилася в трудових відносинах із відповідачем ФОП ОСОБА_1 , яка і відповідає за цим позовом, тоді як вимог до ФОП ОСОБА_3 позивачем не заявлялось, з чим також погоджується і колегія суддів.
       У відповідності до наданої в матеріалах справи розписки ОСОБА_2 , у останньої відсутні претензії відносно зарплати по березень 2024 року включно.
Судом першої інстанції встановлено, що вимог ст.116 КЗпП України відповідачем дотримано не було, у визначені чинним законодавством строки не була виплачена заробітна плата позивачеві за квітень 2024 року, а також не здійснений розрахунок у день звільнення позивача 16 квітня 2024 року, внаслідок чого виникла заборгованість по заробітній платі у розмірі 4000 грн, з чим повністю погоджується і колегія суддів.
Доводи скаржника про те, що у позивача виникла нестача товарів, що потягло за собою утримання заробітної плати при її звільненні колегія суддів не приймає до уваги, адже це суперечить вимогам ст. 116 КЗпП України та є незаконними діями, як про це вірно вказав суд першої інстанції. Тим більше, що за квітень 2024 року заробітна плата відповідачем позивачеві була нарахована, виходячи з відомостей ГУ ДПС в Дніпропетровській області від 30 січня 2025 ркоу, отриманих судом першої інстанції на виконання ухвали суду, однак не виплачена при її звільненні 16 квітня 2024 року, що вірно встановив суд першої інстанції.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що в судовому засіданні відповідач ФОП ОСОБА_1 не довела, що порушення з виплати зарплати сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили, як то передбачено нормами Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ, тобто, відповідачем не доведено відсутність в цьому своєї вини, що не спростовано і при розгляді її апеляційної скарги.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
       Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
       Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. 
       У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
       Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
       З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
       Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. 
       Отже, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
       Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
       За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
       Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
       Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
       Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, але не більш як за шість місяців.
       Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).
       Так, судом першої інстанції встановлено, що роботодавцем були порушені законні права позивача, наслідок чого настає відповідальність роботодавця, передбачена ст. 117 КЗпП України, з чим повністю погоджується і колегія суддів.
       Обрахування розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні розраховується у відповідності до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року за № 100, який і застосував правомірно суд першої інстанції. 
       Відповідно до інформації Головного управління ДПС у Дніпропетровській області позивачці за останні два місяці роботи (лютий-березень 2024 року), що передувало місяцю, в якому відбулося звільнення, нарахована заробітна плата у розмірі 14200 грн. Отже, середньомісячна заробітна плата позивачки складає = 338,09 грн/день (з розрахунку: нарахована заробітна плата за два останні місяці - 14200 грн: 42 (кількість робочих днів за лютий-березень 2024 року). Середньоденна заробітна плата позивачки становить 338,09 грн в день).
       При проведенні розрахунку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 16 квітня 2024 року по 30 липня 2024 року суд враховує наступне: період з 17 квітня 2024 року (наступний день після звільнення, оскільки день звільнення є останнім робочим днем) та по 30 липня 2024 року (день пред`явлення позову до суду), що в складає 75 робочих днів, які х 338,09 грн (середньоденна заробітна плата позивача) = 25356,75 грн, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при її виплаті.
        Крім того, суд першої інстанції встановив, що зазначені обставини призвели до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, тому, у відповідності до ст. 237-1 КЗпП, з відповідача на користь позивача належить стягувати і моральну шкоду, яку суд визначив у розмірі 2000 грн, що не підлягає оподаткуванню ПДФО, у відповідності до п.п.164.2.14 ст.164 Податкового кодексу України.
       Суд першої інстанції, вірно з`ясувавши предмет позову, фактичні обставини справи, застосувавши номи матеріального права, які регулюються спірні правовідносини, а також у повній мірі вивчивши надані докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про часткове задоволенні позовних вимог з визначенням розміру заробітної плати позивача у 4000 грн, що належить до стягнення, а також розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню за період з 16 квітня 2024 року по 30липня 2024 року, з чим повністю погоджується і колегія суддів.
       Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» текст статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
       «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
       При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
       Закон України № 2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.
       Колегія суддів відзначає, що доводи скаржника щодо зменшення розміру середнього заробітку до розміру невиплаченої заробітної плати не приймаються до уваги, адже за висновками Верховного Суду, викладеними у постанові №460/42448/22 від 29 лютого 2024 року, положеннями ст. 117 КЗпП України в редакції після 19 липня 2022 року обмежено строк стягнення середнього заробітку шістьма місяцями, тоді як до 19 липня 2022 року зазначена стаття не містила обмежень щодо такого строку виплат, що надавало можливість приведення до співмірності розміру середнього заробітку до розміру заборгованості заробітної плати шляхом зменшення такого розміру.
       Колегія суддів наголошує, що період, заявлений позивачем та за який стягується середній заробіток у даній справі не перевищує шість місяців, однак, визначений судом першої інстанції розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача приводить до співмірної сатисфакції для позивача з боку роботодавця у зв`язку із виниклою у останнього відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України перед позивачем.
       З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування, передбачені положеннями ст. 376 ЦПК України, відсутні.
       Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

       Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ярошенко Олександр Олегович — залишити без задоволення.
       Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2025 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “22” травня 2025 року.
Повний текст постанови буде складено в строк визначений ч. 6 ст. 259 ЦПК України.

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова

                                                                                Т.П. Красвітна