ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3010/25 Справа № 205/5601/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2025 року        Дніпровський апеляційний суд у складі:
       головуючого – судді: Ткаченко І.Ю.,
       суддів: Пищиди М.М., Свистунової О.В.
       за участю секретаря: Кошари О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу
за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2021 року по цивільній справі
за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів
за апеляційною скаргою адвоката Гусарова Владислава Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 
на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2024 року,-

В С Т А Н О В И В: 

       У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів. В обґрунтування своєї заяви посилався на те, що 03 листопада 2021 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська постановлено рішення у справі №205/5601/21, яким вирішено стягнути з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) батька, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 02 липня 2021 року, яке набрало законної сили 07 грудня 2021 року. Разом з тим, 21 вересня 2023 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська постановлено рішення у справі №205/1851/23, яким визнано ОСОБА_4 батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та виключено з актового запису №235, складеного 16 лютого 2016 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомостей про батька – ОСОБА_1 , і внесено зміни до вказаного актового запису, вказавши батьком дитини – ОСОБА_4 , та замінено по батькові дитини ОСОБА_3 з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », яке набрало законної сили 14 лютого 2024 року. Зазначає, що під час винесення рішення Ленінським районним судом м. Дніпропетровська від 03 листопада 2021 року про стягнення аліментів з ОСОБА_1 , суд виходив з того, що саме він є батьком дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та несе обов`язок щодо її утримання, а рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року у справі №205/1851/23 встановлено, що ОСОБА_1 не є біологічним батьком дитини - ОСОБА_3 , тому обов`язок у нього щодо сплати аліментів відсутній. Посилається, що рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року у справі №205/1851/23 винесено без участі сторін, повний текст рішення оприлюднено 16 жовтня 2023 року, яке набрало законної сили 14 лютого 2024 року, після перегляду в апеляційній інстанції, оскільки було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року. На підставі викладеного, просив суд ухвалити рішення, яким скасувати за нововиявленими обставинами рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2021 року у справі №205/5601/21 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в стягненні аліментів з ОСОБА_1 на утримання доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також покласти судові витрати на ОСОБА_2 .

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2021 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено. Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2021 року у справі №205/5601/21 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені та документально підтверджені судові витрати у справі у вигляді судового збору в розмірі 1362 грн та витрат на правничу допомогу у розмірі 8000 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Гусаров В.О., який діє в інтересах ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального права в частині стягнення витрат на правову допомогу, просить рішення суду першої інстанції змінити в частині судових витрат, зменшивши розмір стягнутих витрат на правничу допомогу з 8000 грн до 500 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що дана справа не відноситься до складних справ. Вказував, що в суді першої інстанції відбулось тільки одне судове засідання з участю представника відповідача.
       
Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Частинами першою, другою статті 423 ЦПК України передбачено, що рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.
Згідно з частиною четвертою статті 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами:1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.
За змістом наведених норм права необхідними умовами визнання обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, нововиявленими є те, що зазначені обставини є істотними та існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки учасників справи. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.
Перший критерій для віднесення обставин до категорій нововиявлених для суду становить істотність цих обставин для вирішення справи.
Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби така обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.
Другим критерієм для віднесення обставин до категорії нововиявлених для суду є доведеність того, що такі обставини не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою.
Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.
Частиною третьою статті 429 ЦПК України передбачено, що за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.
Європейський суд з прав людини зазначив, що процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).
Таким чином, нововиявленими обставинами за своєю суттю є фактичні дані, що в установленому законом порядку спростовують факти, які були покладені в основу судового рішення.
Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2021 року у справі №205/5601/21 задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частики всіх видів заробітку (доходу) батька, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 02 липня 2021 року, яке набрало законної сили 07 грудня 2021 року.
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року у справі №205/1851/23, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року, та набрало законної сили 14 лютого 2024 року, задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , Соборний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про визнання батьківства, та визнано ОСОБА_4 батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; виключено з актового запису №235, складеного 16 лютого 2016 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про батька - ОСОБА_1 ; внесено зміни до актового запису № 235, складеного 16 лютого 2016 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказавши батьком дитини – ОСОБА_4 , та змінивши по батькові дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не являється батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а вказана обставина існувала на момент ухвалення рішення Ленінським районним судом м. Дніпропетровська від 03 листопада 2021 року у справі №205/5601/21, однак не була встановлена судом під час судового розгляду та не була відома ОСОБА_1 , а отже є істотною та достатньою для перегляду рішення за нововиявленими обставинами.
Адвокат Гусаров В.О., який діє в інтересах ОСОБА_2 оскаржує рішення суду виключно в частині розміру стягнутих з неї витрат на адвоката у розмірі 8000 грн, в іншій частині рішення не оскаржується та колегією судів не перевіряється. 

Колегія суддів погоджується з такими висновком суду першої інстанції, в оскаржуваній частині.
Положеннями статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно зі статтею 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову – на відповідача; у разі відмови в позові – на позивача; у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Зазначені положення застосовуються і до розгляду справ в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи.
Отже, для відшкодування витрат на професійну правову допомогу, учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву та подала попередній розрахунок таких витрат.
Водночас суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання.
Указані висновки узгоджуються із позицією Великої Палати Верховного Суду щодо порядку стягнення витрат на правову допомогу, викладеною у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15.

Колегія суддів звертає увагу, що при зверненні з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 листопада 2021 року, заявник поставив питання про стягнення витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 13500 грн та додав відповідні докази понесення вказаних витрат. 
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.
У постанові від 19 листопада 2020 року у справі №734/2313/17 (провадження №61-7550св19) Верховний Суд наголосив, що «гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги – домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору
Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим – з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди – у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Також у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, щооцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом позивача послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у Постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та Постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). 

Із матеріалів справи встановлено, що у ній наявні докази понесених витрат на правову допомогу в розмірі 13500 грн, що підтверджуються договором №149 про надання правничої допомоги від 27 жовтня 2022 року, який укладений між адвокатом Сустав Н.В. та ОСОБА_1 ; додатковою угодою №3 від 04 березня 2024 року до договору №149 про надання правничої допомоги від 27 жовтня 2022 року; актами прийому-передачі послуг за додатковою угодою №3 від 04 березня 2024 року до договору №149 про надання правничої допомоги від 27 жовтня 2022 року: актом №1 від 10 квітня 2024 року на загальну суму 4 000 грн. ( 3 000 грн. – підготовка та подання заяви про перегляд рішення, підготовка додатків; 1 000 грн. – заява про усунення недоліків); актом №2 від 15 травня 2024 року на загальну суму 1 500 грн. (участь у судовому засіданні 13 травня 2024 року); акт №3 від 12 липня 2024 року на загальну суму 3 000 грн. (участь у судовому засіданні 12 червня 2024 року – 1 500 грн.; участь у судовому засіданні 11 липня 2024 року – 1 500 грн.); актом №4 від 13 вересня 2024 року на загальну суму 3 500 грн. (участь у судовому засіданні 29 серпня 2024 року – 1 500 грн.; заперечення на клопотання позивача – 2 000 грн.); акт №5 від 01 жовтня 2024 року на загальну суму 1 500 грн. (участь у судовому засіданні 16 вересня 2024 року – 1 500 грн.), рахунками на сплату за вказаними актами, а також платіжними інструкціями: від 09 серпня 2024 року на суму 4 000 грн.; 02 вересня 2024 року на суму 1 000 грн.; від 21 вересня 2024 року на суму 500 грн. та 1 000 грн.

Колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції було враховане заперечення адвоката Гусарова В.О., який діє в інтересах ОСОБА_2 , щодо розміру заявлених витрат на правову допомогу, та зменшено її із заявленої до стягнення суми у розмірі 13500 грн до 8000 грн. 

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, кількості судових засідань, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення з позивачки ОСОБА_2 8000 грн на правову допомогу, доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують. 

Колегія суддів звертає увагу на те, що жодних доказів того, що 8000 грн, які стягнуті судом першої інстанції на користь відповідача ОСОБА_1 , є неспівмірними складності даної справи, тривалості судового процесу та заявленим позовним вимогами, з врахуванням морального аспекту виниклої ситуації, стороною позивача не надано. 

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката Гусарова Владислава Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2024 року в оскарженій частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Вступна та резолютивна частини проголошені 07 травня 2025 року.

Повний текст додаткової постанови складено 08 травня 2025 року.

Судді: