ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" квітня 2025 р.           Справа№ 910/17028/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Гаврилюка  О.М. 
          Майданевича А.Г. 
 
при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.
за участю представників сторін: 
від позивача 1: Бабіч О.І.;
від позивача 2: Бабіч О.І.;
від відповідача: Барановська А.М.;
від третьої особи 1: не прибув;
від третьої особи 2: Захаров О.В.,
розглянувши матеріали апеляційної  скарги  ПРОТЕАС ТРАСТІ СЕРВІСEС ЛТД      та ПРОТЕАС ТРАСТІС ЛТД (PROTEAS TRUSTEES LTD) 
на рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2025 року (повний текст рішення складено і підписано 27.01.2025 року)
у справі №910/17028/23 (суддя Ягічева Н.І.)
за позовом     1) ПРОТЕАС ТРАСТІ СЕРВІСEС ЛТД           
2) ПРОТЕАС ТРАСТІС ЛТД (PROTEAS TRUSTEES LTD) 
до Міністерства юстиції України       
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1                   
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору     на стороні відповідача Служба безпеки України 
про     визнання незаконним та скасування в частині наказу МЮУ,-                                                                     
                                                            
                                                            ВСТАНОВИВ:
          ПРОТЕАС ТРАСТІ СЕРВІСEС ЛТД     (далі - позивач 1) та ПРОТЕАС ТРАСТІС ЛТД (PROTEAS TRUSTEES LTD) (далі - позивач 2) звернулися до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач), за участі третьої особи на стороні позивача ОСОБА_1 (далі - третя особа 1), третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору     на стороні відповідача Служба безпеки України (далі - третя особа 2)    про визнання незаконними та скасування пунктів 1, 2 Наказу Міністерства юстиції України від 02.05.2023 року № 1562/5 "Про задоволення скарги".
          Позовні вимоги мотивовані тим, що під час прийняття наказу Міністерством юстиції України №1562/5 від 02.05.2023 року «Про задоволення скарги» було допущено низку процедурних порушень, зокрема не повідомлено позивача, як заінтересовану особу, про розгляд скарги у сфері державної реєстрації, а встановлені під час розгляду скарги фактичні обставини, що викладені у висновку колегії Міністерства юстиції України, є хибними, внаслідок чого спірний наказ є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки порушує права та законні інтереси позивача в структурі власності якого відбулась зміна кінцевого бенефіціарного власника та керівника.          
          Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.01.2025 року у справі № 910/17028/23 у задоволенні позову відмовлено повністю.
          Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, ПРОТЕАС ТРАСТІ СЕРВІСEС ЛТД    та ПРОТЕАС ТРАСТІС ЛТД (PROTEAS TRUSTEES LTD) у встановлений процесуальний строк звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги  задовольнити.
          Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема  ст. 236 Господарського процесуального кодексу України. 
          Так, за твердженням скаржників проведення реєстраційних дій, які були предметом розгляду наказу Міністерства юстиції України №1562/5 від 02.05.2023 року «Про задоволення скарги» не могло суперечити вимогам Указу №820 щодо санкцій, адже вже на момент вступу в силу такого наказу ОСОБА_1 перестав бути акціонером  СМАРТ ХОЛДИНГ (САЙПРУС) ЛТД. 
          На час проведення Реєстраційних дій у будь-якого державного реєстратора були відсутні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації на підставі ст. 28 Закону про державну реєстрацію юридичних осіб, а відповідач та його посадові особи приймаючи висновки та видаючи оскаржуваний наказ, які датовані 01.05.2023 року та 02.05.2023 року відповідно, діяли свавільно з перевищенням повноважень та у спосіб, що не передбачений законом.   
          Крім того, за твердженням заявників дана справа не підпадала під регулювання даної постанови №187 ані за колом осіб, ані за змістом відносин, на які поширюється, оскільки предметом правових вимог не було стягнення коштів, виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є Російська Федерація. 
          Так, суд першої інстанції помилково вирішив розповсюдити на позивачів відповідний вид санкцій, який не передбачений Законом України «Про санкції», а саме санкцію у вигляді мораторію на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є Російська Федерація або такі особи (особи, пов`язані з державою-агресором).
          При цьому, за твердженням скаржників, суд першої інстанції не вірно встановив зміст обмежень, накладених на позивачів. Так, застосовані до позивачів персональні спеціальні економічні  та інші обмежувальні заходи (санкції) строком на десять років не передбачають обмежень прав позивачів у зверненні за захистом до суду. 
          Відтак, скаржники зауважили, що обмеження у доступі до правосуддя, з яким зіштовхнулися позивачі не ґрунтується на нормах матеріального і процесуального права, відтак є свавільним, протизаконним, не здійснене з легетимною метою та не обґрунтоване нормами відповідного законодавста. 
          Крім того, за твердженням скаржників, суд першої інстанції не звернув уваги, що на момент  звернення зі скаргою, у відповідача були відсутні правові підстави для  задоволення  поданої скарги, оскільки право СБУ звертатись зі скаргами на реєстраційні дії у сфері санаційного регулювання з`явилось лише 22.07.2023 року. Ця обставина має важливе значення для розгляду справи. Крім того, відповідну скаргу було подано  з пропуском  встановлених законодавством строків особою, права якої у зв`язку з оскаржуваним рішенням, дією або бездіяльністю  у сфері державної реєстрації не порушено.  
          Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.02.2025 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.
          Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПРОТЕАС ТРАСТІ СЕРВІСEС ЛТД    та ПРОТЕАС ТРАСТІС ЛТД (PROTEAS TRUSTEES LTD) на рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2025 року у справі №910/17028/23 своєю ухвалою від 17.02.2025 року.
           06.03.2025 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від третьої особи 2   до суду надійшов відзив на апеляційні скарги, відповідно до якого третя особа 2 просила суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2025 року у справі №910/17028/23 відмовити. 
          При цьому, відповідач 2  у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що інформація про ОСОБА_1 як єдиного акціонера СМАРТ ХОЛДИНГ (САЙПРУС) ЛТД містилась в державному реєстрі компанії до 13.12.2022 року, і тільки після подачі відповідних реєстраційних форм 13.12.2022 року, в державний реєстр було внесено запис про те, що ОСОБА_1 вибув зі складу акціонерів 01.12.2022 року. Тобто, відповідні дії 13.12.2022 року суперечили застосованим до ОСОБА_1 санкціям, громадяни Республіки Кіпр, не набули ніяких прав на акції СМАРТ ІНВЕСТМЕНТС (САЙПРУС) ЛТД та СМАРТ ХОЛДИНГ (САЙПРУС) ЛТД.
          Ці дії слід кваліфікувати як недобросовісні. І саме ця недобросовісність  СМАРТ ІНВЕСТМЕНТС (САЙПРУС) ЛТД та СМАРТ ХОЛДИНГ (САЙПРУС) ЛТД призводить до  думки, що ці компанії мали на меті спотворити дійсну дату реєстрації в своєму реєстрі акціонерів факту вибуття ОСОБА_1 з числа акціонерів СМАРТ ІНВЕСТМЕНТС (САЙПРУС) ЛТД та СМАРТ ХОЛДИНГ (САЙПРУС) ЛТД.
          Водночас, третя особа 2 зауважила, що з огляду на виконання рішення РНБО України від 01.12.2022 року та законодавчо встановлені права та обов`язки СБУ, зокрема, щодо здійснення  контррозвідувальних заходів з протидії системним загрозам управління державою, моніторингу ефективності застосування санкцій та у зв`язку з проведеними в супереч санкційній політиці реєстраційними діями, ДЗНД СБУ правомірно подано до Мін`юсту   скаргу від 10.04.2023 року №5/7/1/2-9056 щодо скасування реєстраційних дій, яка спрямована на запобігання протиправних дій підсанкційними особами. 
          Крім того, за твердженням третьої особи 2 рішення про застосування персональних санкцій до ОСОБА_1 набрало чинності 01.12.2023 року, оскільки прийнято  01.12.2022 року.  Указ  Президента України , яким його введено в дію, також видано 01.12.2022 року. Крім того, дане рішення РНБО України та відповідний указ Президента є індивідуальними актами, яким запроваджуються персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) до певного переліку осіб. Відтак, положення щодо порядку опублікування нормативно-правових актів до даного указу Президента України не застосовуються.
          З огляду на викладене, за твердженням третьої особи 2, проведення будь-яких правочинів  підсанкційною особою після набрання чинності рішенням про введення щодо неї обмежувальних заходів 01.12.2022 року є неправомірними, а відповідні реєстраційні дії підлягають скасуванню. 
          Разом з цим, третя особа 2 зауважила, що оскільки вимоги позивачів є активом, задоволення їх позову було б порушенням застосованих санкцій, про що і зробив висновок суд першої інстанції.
           06.03.2025 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача   до суду надійшов відзив на апеляційні скарги, відповідно до якого представник відповідача просила суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2025 року у справі №910/17028/23 відмовити в повному обсязі. 
          При цьому, представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що оскаржуване рішення Господарського суду міста Києві від 14.01.2025 року №910/17028/23 не містить жодних посилань на положення №187. Аналогічно оскаржуване рішення, не містить жодних посилань чи цитувань висновків Верховного Суд, викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.05.2023 року у справі №925/1248/21. 
          Таким чином, твердження скаржників про те, що нібито судом першої інстанції  ухвалено рішення і з хибним застосуванням постанови №187  не відповідає дійсності та спростовується тестом оскаржуваного рішення. 
          Також, за твердженням представника відповідача, не заслуговують на увагу доводи позивачів і про те, що термін «санкційний моніторинг» був запозичений з постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.05.2023 року у справі №925/1248/21, оскільки суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не посилався на вищенаведені висновки Верховного Суду.
          Водночас, апеляційна скарга не містить жодних доводів, які б спростовували законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції,  що свідчить про те, що останні намагаються вдатися до правового пуризму та скасувати правильне по своїй суті судове рішення виключно з формальних підстав. 
          Крім того, за твердженням представника відповідача позивачами не надано  жодних належних та допустимих доказів на підтвердження тверджень, що скаржник дізнався про оскаржувані реєстраційні дії раніше ніж станом на дату зазначену в скарзі, а отже, доводи позивачів щодо пропуску Головним управлінням контррозвідувального забезпечення  об`єктів критичної інфраструктури та протидії фінансування тероризму Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України строку на звернення  до Міністерства юстиції України зі скаргою є необґрунтованими та безпідставними. 
          Міністерство юстиції України, визначивши коло заінтересованих осіб, з урахуванням інформації в матеріалах скарги та ЄДР, вжило всіх заходів для належного повідомлення таких осіб, а відтак, твердження позивачів про неналежне повідомлення заінтересованих осіб є безпідставним та не відповідає фактичним обставинам справи №910/17028/23 та наявними в ній доказами. 
          При цьому, представник відповідача зазначив, що санкційне регулювання, визначене Законом України «Про санкції», є механізмом забезпечення  публічного порядку. Будь-які спроби обійти санкції, зокрема шляхом подання  документів або вчинення інших дій, які на перший погляд є формально законними, фактично порушують публічний порядок. Такі дії не можуть бути підставою для захисту прав чи інтересів у судовому порядку. 
          Якщо судом встановлено, що дії були спрямовані на порушення публічного порядку, зокрема шляхом обходу санаційного регулювання, позбавлять особу права на правовий захист, суд не має підстав для задоволення їхніх позовних вимог.  
          Таким чином за твердженням відповідача, будь-які  права чи інтереси, які виникли внаслідок дій, що суперечить публічному порядку України, не підлягають захисту. У зв`язку з цим позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені, а отже, рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2025 року про відмову у задоволенні позову є законним та обґрунтованим. 
          Крім того, представник відповідача зауважив, що твердження позивача про те, що указ Президента України про застосування санкцій щодо певної фізичної чи юридичної особи не може поширюватись на територію іноземної держави, є помилковим, оскільки, оскаржувані реєстраційні дії стосувалися юридичних осіб, зареєстрованих в Україні, кінцевим бенефіціарним власником яких є також громадянин України.    
           19.03.2025 року розгляд справи було відкладено на підставі ст. 216 Господарського процесуального кодексу України. 
           16.04.2025 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника скаржників  до суду надійшло клопотання про залучення третіх осіб.
          Розглянувши вищевказане клопотання скаржника про залучення третіх осіб, колегія суддів зазначає наступне.
          Відповідно до ст. 80 Господарського процесуального кодексу України учасники справи повинні подавати докази до суду разом із поданням заяв по суті або у строк, встановлений судом для їх подання.           Водночас, господарський процесуальний кодекс України надає можливість особі подати докази поза межами встановленого законом або судом строку за умов, що особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у зазначений строк з причин, що не залежали від неї.
          Водночас, колегією суддів встановлено, що скаржник не обґрунтував неможливість подання даного клопотання  до суду першої інстанції та не клопотав про поновлення строку для їх надання.
          За таких обставин, колегія суддів залишає клопотання скаржника про залучення третіх осіб - без розгляду.
           16.04.2025 року в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду від представника скаржників до суду надійшло усне клопотання про відкладення розгляду справи до розгляду Верховним Судом справи №910/14247/23.
          Представники відповідача та третьої особи 2 заперечували проти даного клопотання.
          Колегія суддів розглянувши дане клопотання дійшла висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на наступне. 
          У даному контексті судова колегія звертає увагу на те, що відповідно до ч.ч. 11, 12  ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
          При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тобто, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.
          Судова колегія відзначає, що у клопотанні про відкладення розгляду справи не було наведено жодних об`єктивних причин, які унеможливлюють розгляд справи до вирішення відповідної справи Верховним Судом. 
          Враховуючи вищевикладене, суд протокольною ухвалою відмовив в задоволенні даного клопотання.
          Представник скаржників вдруге заявив усне клопотання про відкладення справи для з`ясування відповідних позицій позивачів для подальшого розгляду справи.
          Представники відповідача та третьої особи 2 заперечували проти даного клопотання.
          Колегія суддів розглянувши дане клопотання дійшла висновку про відмову в його задоволенні, як безпідставне. 
          Представник скаржника в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду заявив клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні для надання письмових пояснень щодо зупинення провадження у даній справі до розгляду відповідної справи про скасування Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 08.10.2024 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», яким позивачі включені до переліку фізичних осіб, до яких застосовуються персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) строком на десять років.
Представники відповідача та третьої особи 2 заперечували проти даного клопотання.
          Приймаючи до уваги, що вищевказане клопотання не підтверджено жодними належними та допустимими в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України доказами (позовна заява, ухвала суду тощо), колегія суддів дійшла до висновку про відмову у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, як необґрунтоване.          
          Колегія суддів перейшла до судових дебатів.
          В судових дебатах представник скаржників вкотре заявив усне клопотання про оголошення перерви,  в задоволенні якого було відмовлено, та звернуто увагу представника на недоцільність зловживання процесуальними правами.  
          Представник скаржників залишив залу судового засідання. 
          Враховуючи викладене, колегія суддів відзначає, що послідовність дій представника скаржників свідчить про зловживання процесуальними правами, які мають відповідну спрямованість  затягнути розгляд справи. 
          Представники відповідача та третьої особи 2 в судовому засіданні 16.04.2025 року Північного апеляційного господарського суду заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
          Представник третьої особи 2 в судове засідання 16.04.2025 року Північного апеляційного господарського суду не прибув.  
          Станом на момент звернення позивача до суду, не здійснюється відправка пошти на адресу третьої особи 2, оскільки зазначена територія перебуває під тимчасовою окупацією.
          Інформація про не функціонування відділень АТ «Укрпошта» на вказаній території підтверджується інформацією з офіційного сайту АТ «Укрпошта».
Крім того, наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 23.12.2022 року, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 року за № 1668/39004 (зі змінами), затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.
До вказаного Переліку тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України входить Маріупольська міська територіальна громада Донецької області.
Відповідно до  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
Відповідно до ч. 1 ст.  121  Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»  якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають офіційної електронної адреси, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання. Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії. З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
На підставі викладеного, повідомлення судом третьої особи 1 про розгляд справи здійснювалось через розміщення оголошення на офіційному вебсайті Судової влади України  25.02.2025 року та 20.03.2025 року.          
          Відповідно до  ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції  межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
          Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
          Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників скаржників, відповідача та третьої особи 2  перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 10.04.2023 року Головне управління контррозвідувального забезпечення об`єктів критичної інфраструктури та протидії фінансування тероризму Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України подало до Міністерства юстиції України (відповідача) скаргу № 5/7/1/2-9056.
          Наказом Міністерства юстиції України від 02.05.2023 року № 1562/5 «Про задоволення скарги» відповідно до частини шостої, пунктів 1,4,6 частини сьомої статті 34 Закону про державну реєстрацію юридичних   осіб та порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратору, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1128 (зі змінами) скаргу Головного управління контррозвідувального забезпечення об`єктів критичної інфраструктури та протидії фінансування тероризму Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 10.04.2023 року було задоволено частково та скасовані реєстраційні дії в ЄДР. 
          Компанія Смарт Холдинг (Сайпрус) ЛТД, країна-реєстрації Республіка Кіпр, володіє корпоративними правами ряду компаній, зареєстрованих в Україні.
          Відбулась зміна акціонера (учасника) в компанії Смарт Холдинг (САЙПРУС) ЛТД, а саме: колишній єдиний акціонер товариства ОСОБА_1 згідно законодавства Республіки Кіпр передав 100 % корпоративних прав (акцій), емітованих Смарт Холдинг (Сайпрус) ЛТД, відповідно до укладених ним 01.12.2022 року Трастових угод з Протеас Трасті Сервісес ЛТД та з Протеас Трастіс ЛТД, були створені наступні трасти:
          - Смарт Траст, дата створення/заснування трасту: 01.12.2022 року, реєстраційний номер TRUST.2206;
          - Степ Траст, дата створення/заснування трасту: 01.12.2022 року, реєстраційний номер TRUST.2214.
Довірчими власниками відповідних Трастів станом на 10.01.2023 року виступали наступні особи:
          - Протеас Трастіс ЛТД, юридична особа, країна заснування: Республіка Кіпр, - довірчий власник в Степ Траст;
          - Протеас Трасті Сервісес ЛТД, юридична особа, країна заснування: Республіка Кіпр, - Довірчий власник в Смарт Траст;
          - ОСОБА_2 (громадянка Республіки Кіпр) - довірчий власник в Смарт Траст;
          - ОСОБА_3 (громадянка Республіки Кіпр) - довірчий власник в Смарт Траст;
          - ОСОБА_4 (громадянка Республіки Кіпр) - довірчий власник в Смарт Траст.
          Так, за твердженням позивача,  під час прийняття спірного наказу Міністерством юстиції України було допущено низку процедурних порушень, зокрема не повідомлено позивача, як заінтересовану особу, про розгляд скарги у сфері державної реєстрації, а встановлені під час розгляду скарги фактичні обставини, що викладені у висновку колегії Міністерства юстиції України, є хибними, внаслідок чого спірний наказ є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки порушує права та законні інтереси позивача, в структурі власності якого відбулась зміна кінцевого бенефіціарного власника та керівника.
          Як вбачається з матеріалів справи, позивачами у даній справі є:
           - ПРОТЕАС ТРАСТІ СЕРВІСEС ЛТД   (Республіка Кіпр, місцезнаходження Арх. Макаріу ІІІ, 155 ПРОТЕАС ХАУС, 5 поверх, 3026 Лімасол, Кіпр; адреса для листування 01023, м. Київ, вул. Саксаганського, 121 офіс 190); 
          - ПРОТЕАС ТРАСТІС ЛТД (PROTEAS TRUSTEES LTD) (Республіка Кіпр, місцезнаходження Арх. Макаріу ІІІ, 155 ПРОТЕАС ХАУС, 5 поверх, 3026 Лімасол, Кіпр) адреса для листування 01023, м. Київ, вул. Саксаганського, 121 офіс 190).                           
          Як правильно встановлено судом першої інстанції Рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 08.10.2024 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», уведеного в дію Указом Президента України від 08.10.2024 року № 698/2024, Протеас Трасті Сервісіз Лтд (Proteas Trustee Services Ltd), країна реєстрації - Республіка Кіпр. Унікальний номер у реєстрі Департаменту реєстрації компаній та інтелектуальної власності Республіки Кіпр - HE 351921. Місце реєстрації - Республіка Кіпр, м. Лімасол (Республіка Кіпр, місцезнаходження Арх. Макаріу ІІІ, 155 ПРОТЕАС ХАУС, 5 поверх, 3026 Лімасол, Кіпр), Протеас Трастіс Лтд (Proteas Trustees Ltd), країна реєстрації - Республіка Кіпр. Унікальний номер у реєстрі Департаменту реєстрації компаній та інтелектуальної власності Республіки Кіпр - HE 329084. Місце реєстрації - Республіка Кіпр, м. Лімасол (Республіка Кіпр, місцезнаходження Арх. Макаріу ІІІ, 155 ПРОТЕАС ХАУС, 5 поверх, 3026 Лімасол, Кіпр), включені до переліку фізичних осіб, до яких застосовуються персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) строком на десять років, зокрема:
           1) блокування активів - тимчасове позбавлення права користуватися та розпоряджатися активами, що належать фізичній або юридичній особі, а також активами, щодо яких така особа може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними; 
           2) обмеження торговельних операцій (повне припинення); 
           3) обмеження, часткове чи повне припинення транзиту ресурсів, польотів та перевезень територією України (повне припинення); 
           4) запобігання виведенню капіталів за межі України; 
           5) зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань; 
           6) анулювання або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності, зокрема, анулювання чи зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами; 
           7) заборона участі у приватизації, оренді державного майна резидентами іноземної держави та особами, які прямо чи опосередковано контролюються резидентами іноземної держави або діють в їх інтересах; 
           8) заборона здійснення публічних та оборонних закупівель товарів, робіт і послуг у юридичних осіб - резидентів іноземної держави державної форми власності та юридичних осіб, частка статутного капіталу яких знаходиться у власності іноземної держави, а також публічних та оборонних закупівель у інших суб`єктів господарювання, що здійснюють продаж товарів, робіт, послуг походженням з іноземної держави, до якої застосовано санкції згідно з цим Законом; 
           9) заборона або обмеження заходження іноземних невійськових суден та військових кораблів до територіального моря України, її внутрішніх вод, портів та повітряних суден до повітряного простору України або здійснення посадки на території України (повна заборона); 
           10) повна або часткова заборона вчинення правочинів щодо цінних паперів, емітентами яких є особи, до яких застосовано санкції згідно з цим Законом (повна заборона); 
           11) заборона збільшення розміру статутного капіталу господарських товариств, підприємств, у яких резидент іноземної держави, іноземна держава, юридична особа, учасником якої є нерезидент або іноземна держава, володіє 10 і більше відсотками статутного капіталу або має вплив на управління юридичною особою чи її діяльність; 
           12) запровадження додаткових заходів у сфері екологічного, санітарного, фітосанітарного та ветеринарного контролю; 
           13) припинення дії торговельних угод, спільних проектів та промислових програм у певних сферах, зокрема у сфері безпеки та оборони; 
           14) заборона передання технологій, прав на об`єкти права інтелектуальної власності.
           15) заборона на набуття у власність земельних ділянок.
          Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про санкції" з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (далі - санкції).
          Правову основу застосування санкцій становлять Конституція України, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, закони України, нормативні акти Президента України, Кабінету Міністрів України, рішення Ради національної безпеки та оборони України, відповідні принципи та норми міжнародного права (стаття 2 Закону України "Про санкції").
          У частині 1 ст. 4 Закону України "Про санкції" визначено, що видами санкцій згідно з цим Законом є, зокрема, блокування активів - тимчасове позбавлення права користуватися та розпоряджатися активами, що належать фізичній або юридичній особі, а також активами, щодо яких така особа може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними; обмеження торговельних операцій; зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань; інші санкції, що відповідають принципам їх застосування, встановленим цим Законом.
          Так,  Закон України «Про санкції» відповідно до преамбули прийнятий задля невідкладного та ефективного реагування на наявні і потенційні загрози національним інтересам і національній безпеці України, включаючи ворожі дії, збройний напад інших держав чи недержавних утворень, завдання шкоди життю та здоров`ю населення, захоплення заручників, експропріацію власності держави, фізичних та юридичних осіб, завдання майнових втрат та створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод.
          Відповідно до ст. 1 вказаного Закону санкції застосовуються з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави.
          Аналогічною є і мета прийняття постанови Кабінету Міністрів України № 187 - для забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації. 
          Враховуючи вищевикладене, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що  судом  першої інстанції ухвалено рішення із хибним (помилковим) застосуванням постанови Кабінету Міністрів України №187.
          Водночас, колегія суддів відзначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не містить жодної згадки про постанову Кабінету Міністрів України №187.
          При цьому, колегія суддів критично оцінює твердження скаржників, що термін «санкційний мораторій» був запозичений з постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.05.2023 року у справі №925/1248/21, оскільки суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не посилався на відповідні висновки Верховного Суду.
          Подібне формулювання було застосовано судом першої інстанції в межах даної справи з метою обґрунтуванням свого рішення згідно з власними переконаннями та з огляду на положення чинного законодавства, зокрема санкційного. 
          Твердження скаржника, що обмеження у доступі до правосуддя, з яким зіштовхнулися позивачі не ґрунтується на нормах матеріального і процесуального права, відтак є свавільним, протизаконним, не здійснене з легетимною метою та не обґрунтоване нормами відповідного законодавства, колегія суддів не визнає переконливими доводами враховуючи вищевикладені висновки суду. 
          При цьому, колегія суддів відзначає, таке втручання держави у відповідне  право ґрунтується на вимогах, зокрема, Закону України «Про санкції» та має легітимну мету забезпечити контроль за власністю особи (розпорядження активами), яка може нести загрозу національним інтересам України. Такий контроль за Законом України «Про санкції» є необхідним для ефективного реагування держави на загрози її безпеці в умовах агресії Росії проти України. Зокрема він є заходом, який наша держава вживає, перебуваючи у стані самооборони згідно зі статтею 51 Статуту ООН».
          Схожа за змістом правова позиція викладена в постанові  Верховного Суду від 18.12.2024 року у справі №824/107/23.
          Крім того, у постанові Верховного Суду від 18.12.2024 року у справі № 824/107/23 вказано, що «приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин.
          Верховний Суд зауважує, що приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту з метою створення передумов для виведення активів із-під санкцій та/або їх «обходу». Тому правовий захист не надається жодним правам чи інтересам, які могли б виникнути з дії, що порушує публічний порядок. Одним із нових аспектів публічного порядку в Україні є санкційне регулювання, яке з`явилось із прийняттям Закону України «Про санкції» внаслідок збройної агресії щодо України.
          При цьому у разі використання приватноправового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з-під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин, судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків відповідного державного органу, покликаного захищати інтереси держави у відповідних відносинах (постанова Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).
          Схожим є підхід до визначення Європейським судом з прав людини поняття «цивільні права» та застосування концепції позову як активу, що підпадає під дію статті 1 Протоколу № 1. Зокрема, на думку суду таке право становило «володіння» у значенні статті 1 Протоколу № 1 (справа Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis проти Греції; Плеханов проти Польщі тощо).
          Так, дія «санкційного мораторію» передбачає заборону на вчинення конкретно визначеного переліку дій між учасниками правовідносин, встановлює певний правовий режим для цих правовідносин і впливає на перебіг грошових та інших зобов`язань. З моменту запровадження вказаного мораторію суб`єктивне право осіб-кредиторів (стягувачів), зазнає обмежень у можливості реалізувати ними право вимоги до зобов`язаної сторони,   у тому числі шляхом звернення за судовим захистом.   Також мораторій хоча і не припиняє суб`єктивне право, однак на строк дії мораторію таке право не може реалізуватися шляхом виконання.
          Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.05.2023 року у справі №925/1248/21, від 22.08.2023 року у справі №922/1589/22, від 08.11.2023 року у справі №915/18/23, від 21.11.2023 року у справі №910/14552/22.
          З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки наявне у позивача право не може отримати судовий захист в силу наявних законодавчих обмежень.
          Апеляційний суд, проаналізувавши судові рішення, висновки у яких, на думку скаржника, підлягають застосуванню у цій справі, вказує на те, що такі висновки не є релевантними до обставин справи, зокрема, рішення Конституційного Суду України  від 24.06.2020 року на яке посилається скаржник, прийняте до початку повномасштабного вторгнення російських військ на територію України і правові висновки викладені без урахування обставин, що мають місце у спірних правовідносинах.
          Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5  ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).
          У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN OTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини,    яка відображає принцип,    пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у    рішеннях    судів    та інших органів з вирішення спорів мають бути    належним чином зазначені підстави,    на яких вони ґрунтуються. Хоча п.     1     ст. 6    Конвенції    зобов`язує    суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.    Міра,    до якої суд має  виконати    обов`язок    щодо    обґрунтування    рішення,    може    бути різною    в залежності від характеру рішення (див.    рішення у справі    «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.  ) від    9    грудня 1994 року,    серія A,  303-A,    п.    29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі    та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін,    орган влади зобов`язаний виправдати    свої    дії,    навівши    обґрунтування    своїх    рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen    v.  ),  37801/97,    п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне    призначення     обґрунтованого     рішення     полягає     в     тому,     щоб    продемонструвати    сторонам,    що    вони    були    почуті.    
          Крім     того, вмотивоване    рішення    дає    стороні    можливість    оскаржити    його та отримати його    перегляд    вищестоящою    інстанцією.    Лише    за    умови винесення    обґрунтованого    рішення    може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див.    рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v.  ),    №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
          Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
          Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 13.03.2018 року №910/13407/17, від 24.04.2019 року №915/370/16, від 05.03.2020 року 916/3545/15.
          З огляду на викладене, твердження скаржників викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки є такими, що не спростовують та не впливають на вищенаведені висновки суду, зокрема, що задоволення позову було б порушенням застосованих санкцій. 
          Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржників, викладені ними в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржників не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.
          Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано висновки щодо всіх суттєвих доводам сторін із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. 
          Саме лише прагнення скаржників ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.           
          При цьому, колегія суддів погоджується з твердженнями відповідача та третьої особи 2 викладеними у відзивах на апеляційну скаргу.
          Отже, зазначені в апеляційних скаргах доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянти не подали жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.   
          Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянтів.
          Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

                                                             УХВАЛИВ:
           1.  Апеляційну скаргу   ПРОТЕАС ТРАСТІ СЕРВІСEС ЛТД      та ПРОТЕАС ТРАСТІС ЛТД (PROTEAS TRUSTEES LTD) на рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2025 року у справі №910/17028/23 залишити без задоволення.                                     
           2.  Рішення Господарського суду міста Києва  від 14.01.2025 року у справі №910/17028/23   залишити без змін.      
           3.  Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянтів.    
           4.     Матеріали справи №910/17028/23 повернути до Господарського суду  міста Києва.
                    
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядки та строки, передбачені ст.  ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                О.М. Гаврилюк

                                                                                А.Г. Майданевич

Дата підписання 22.04.2025 року.