ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3713/25 Справа № 182/230/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцької - Шаховал І.О Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 квітня 2025 року                                                        м. Кривий Ріг
справа № 182/230/23 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П., 
секретар судового засідання Дяченко Д.П.
сторони:
позивач  ОСОБА_1 
відповідач  ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2024 року, яке ухвалено суддею Кобеляцькою - Шаховал І.О. у м. Нікополі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні, 
УСТАНОВИВ:
В січні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Міністерство оборони України, про встановлення факту, що має юридичне значення.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач з 2015 року спільно проживала з ОСОБА_3 , без реєстрації шлюбу, в будинку, який належав та належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 20 лютого 1987 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Лещинською О.І. і зареєстрованого в реєстрі за № 2556. 
Її чоловік був військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України та ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Вугледар Донецької області отримав поранення та загинув. 
За час спільного проживання та по день смерті ОСОБА_3 повністю забезпечував та утримував родину, одна, оскільки вони не перебували в зареєстрованому шлюбі, в позасудовому порядку вона позбавлена можливості оформити пільги, 
На підставі наведеного вище позивач просила суд встановити факт, що вона, ОСОБА_1 , проживала разом з ОСОБА_3 однією сім`єю по день його смерті, а саме - до ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 та перебула на утриманні ОСОБА_3 до дня його смерті.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2024 року позов задоволено, встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживала разом з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , однією сім`єю по день його смерті, а саме - до ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебула на утриманні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до 24 травня 2022 року.
В апеляційній скарзі Міністерство оборони України просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по справі про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
Відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Позивач звертаючись до суду в порядку позовного провадження хоче встановити юридичний факт, який згідно законодавства встановлюється в порядку окремого провадження. При цьому позивачем не зазначено в чому полягає спір про право та яким чином відповідачем порушені права позивача, при цьому, як зазначив суд, ОСОБА_2 визнає позовні вимоги.
Суд першої інстанції повинен був відмовити у відкриті позовного провадження у справі відповідно до ч. 1 ст.175 ЦПК України, оскільки вимоги позивача підлягають розгляду за правилами окремого провадження. Наведене вище не було враховано судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення і свідчить про неправильне тлумачення ним закону, що вважається неправильним застосуванням норм матеріального права.
Також апелянт зауважує на тому, що заявницею не надано достатніх доказів, на підставі яких можна встановити факт проживання з ОСОБА_3 , як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків подружжя, а також відсутні достатні докази перебування позивачки на утриманні ОСОБА_3 , тобто докази того, що вона одержувала від загиблого допомогу, яка була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу відповідача - залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з ОСОБА_3 спільно проживала з 2015 року без реєстрації шлюбу, що підтвердила відповідачка - мати загиблого воїна. 
Крім цього, згідно фото світлин, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були пов`язані спільним побутом та проводили час разом. 
Також, відповідно до акту, складеного 14 липня 2022 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 спільно з 2015 року проживали за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання бойового завдання ОСОБА_3 отримав травми, несумісні з життям, та загинув. 
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що в результаті розгляду справи встановлено, що позивач перебувала у фактичних шлюбних відносинах протягом тривалого часу - з 2015 року з ОСОБА_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 . За таких обставин суд вважав наявними підстави для встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та позивачки як чоловіка та дружини без укладення шлюбу з 2015 року до дня його смерті та для встановлення факту перебування позивача на утриманні загиблого ОСОБА_3 .
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
В абзаці першому частини другої статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статі 3 СК України).
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі № 1-8/99 за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») вказано, що обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин (спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Схожий за змістом висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду    у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц.
Ухвалюючи рішення у даній справі, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів встановивши, що ОСОБА_1 довела те, що вона з ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, мали спільний побут і взаємні права й обов`язки, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивачки.
Так, судом першої інстанції надано оцінку тому, що відповідно до акту, складеного 14 липня 2022 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 спільно з 2015 року проживали за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15). також надано оцінку поясненням відповідача по справі - матері загиблого ОСОБА_3 , яка підтвердила факт того, що позивачка разом з її сином ОСОБА_3 проживали з 2015 року спільно без реєстрації шлюбу.
Посилання та доводи сторони, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.
Так, колегія суддів не приймає до уваги доводи скаржника про те, що суд першої інстанції повинен був відмовити у відкриті позовного провадження у справі відповідно до ч. 1 ст.175 ЦПК України, оскільки вимоги позивача підлягають розгляду за правилами окремого провадження, оскільки позивачка звернулася до суду з позовом у якому просила встановити факт проживання позивачки однією сім`єю з ОСОБА_3 , який загинув під час бойових дій. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що оскільки шлюб між ними не був зареєстрований, але вони проживали однією сім`єю, їй, як члену сім`ї загиблого, належить право на отримання пільг. Оскільки відповідні підтверджуючі документи відсутні, позивачка втрачає право на отримання піль у зв`язку з загибеллю ОСОБА_3 . Тобто, метою даного спору є підтвердження за позивачкою певного соціально-правового статусу щодо призначення та отримання пільг, як члену сім`ї військовослужбовця.
Так, пунктом 2 Постанови № 168 встановлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога , яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.
Відповідно до вимог ч.1 статті 16-1ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.
Підпунктом 1 пункту 2  ст.16 цього Закону передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.
Відповідно до положень п.6. ст.16 прим.3 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.
Згідно ч.2 статті 161 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»,  члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до  Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Відповідно до п.10 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою КМУ № 975 від 25.12.2013 року, члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого), яким призначається та виплачується одноразова грошова допомога, подають за місцем проходження служби (зборів) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста або уповноваженим структурним підрозділам державних органів, на які покладаються функції щодо підготовки необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважений орган) заяву кожного повнолітнього члена сім`ї, батьків та утриманців загиблого (померлого), які мають право на отримання допомоги, а у разі наявності малолітніх та/або неповнолітніх дітей - іншого з батьків або опікунів чи піклувальників дітей про виплату одноразової грошової допомоги, витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста із списків особового складу військової частини (підрозділу, органу); витяг з особової справи про склад сім`ї військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, призваного на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві. Відповідно до абзацу 9 п.10 Порядку № 975 до заяви додається копія свідоцтва про шлюб - для виплати грошової допомоги дружині (чоловікові).
Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»  передбачено гарантії та заходи соціального захисту ветеранів війни та членів їх сімей, членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників та Захисниць України.
 Статтею 10 зазначеного Закону  визначено коло членів сімей загиблих військовослужбовців та інших осіб. Порядок надання статусу особи, на яку поширюється чинність цього Закону, особам, зазначеним в абзацах п`ятому - восьмому пункту 1 статті 10 цього Закону, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2015 року № 740. При цьому до членів сімей загиблих військовослужбовців та інших осіб, зазначених у цій статті, належать утриманці загиблого, яким у зв`язку з цим виплачується пенсія; батьки та один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні. Таким особам відповідно до пункту 4  Постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302, видаються посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого».
Статтею 15 даного Закону передбачено ряд пільг сім`ям загиблих (померлих) ветеранів війни, Захисників і Захисниць України.
У силу ст.30 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).
Згідно з п.д абзацу 4 ст.30 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», непрацездатними членами сім`ї вважаються: дружина (чоловік) або один з батьків чи дід, бабуся, брат або сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайнята доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працює.
Відповідно до ст.31 « Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Таким чином, процесуальний закон передбачає умови, за яких у окремому провадженні можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення, зокрема: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них повинні безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення; встановлення факту не пов`язано із вирішенням спору про право.
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема, факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України, проте не обов`язково в порядку окремого провадження.
За своїм змістом доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.
Колегія суддів вважає, що в силу положень ч. 3 ст. 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Щодо судових витрат, то відповідно до п.п. «б» та «в» п. 4) ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції немає.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 03 квітня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: