ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року	Львів	Справа № 460/2189/25 пров. № А/857/12029/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,
суддів – Глушка І.В., Пліша М.А.,
за участю секретаря судового засідання –Доморадової Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року (головуючий суддя Гресько О.Р., 15:57 год., м. Рівне) у справі за позовом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 про скасування постанови,

в с т а н о в и в:

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області звернулося з позовом до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 , в якому просить визнати протиправними та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 04.12.2024 №76713341.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року позов задоволено.
Не погодившись з таким рішенням, третя особа - ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.
Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що незважаючи на наявний обов`язок виконати судове рішення, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області не вжило належних заходів для повного та належного виконання судового рішення у даній справі. Наголошує, що підтримання судом першої інстанції позиції позивача про можливість невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, буде сприяти органам державної влади в подальшому ігнорувати вимоги Конституції та законів України, уникаючи при цьому будь-якої відповідальності. Вважає, що вказане рішення, оскільки має зобов`язальний характер, має виконуватися органами державної виконавчої служби, а не органами державної казначейської служби. Зазначає, що спірна  ситуація  виникла  саме з вини Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області,  яке  всупереч  положень  чинного  законодавства,  порушує її права, відмовляючи у здійсненні виплати, на яку вона має законне право. 
Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Під час апеляційного розгляду третя особа та представник відповідача в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу.
Представник позивача у судовому засіданні просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справиё дослідивши докази, які є в матеріалах справи, та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 04.12.2024 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції був пред`явлений виконавчий лист №460/17636/21, виданий Рівненським окружним адміністративним судом 29.11.2024, про зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області нарахувати та виплатити судді Кузнецовського міського суду Рівненської області ОСОБА_1 , яка обіймає посаду голови суду, суддівську винагороду з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року на підставі статті 135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, виходячи з базового розміру посадового окладу судді – 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що встановлений на 01 січня 2020 року, щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 80 відсотків вказаного посадового окладу, щомісячної доплати, як голові суду, у розмірі 10 відсотків вказаного посадового окладу, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, з урахуванням раніше виплачених сум.
04.12.2024 відповідачем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №76713341 з примусового виконання виконавчого листа №460/17636/21, виданого Рівненським окружним адміністративним судом 29.11.2024.
Того ж дня, 04.12.2024, державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанову №76713341 про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 32000,00 грн.
Вважаючи протиправною постанову відповідача про стягнення виконавчого збору від 04.12.2024 №7671334, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що виконання судового рішення про зобов`язання вчинити дії щодо майна (коштів), боржником у якому є державний орган, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету та за окремою бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", і виконавчий збір на підставі п.3 ч.5 ст.27 Закону України "Про виконавче провадження" у такому виконавчому провадженні з боржника не стягується.
Суд першої інстанції прийшов до висновку про протиправність оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору від 04.12.2024 №76713341.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р. №1404-УІІІ (далі - Закон №1404-УІІІ) примусовому виконанню підлягають, зокрема, виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
Відповідно до ч. 5 ст. 26  Закону №1404-VIII  виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Згідно частини четвертої статті 27 Закону № 1404-VІІІ державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Відповідно до частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір не стягується: 
1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 
2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 
3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 
4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 
5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 
6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону. Виконавчий збір не стягується із сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені) та недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі їх списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та пунктом 9-15 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (частина дев`ята статті 27 Закону № 1404-VІІІ).
Виходячи з аналізу наведених норм, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження, основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом. 
Колегія суддів наголошує, що стягнення виконавчого збору, крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується, пов`язується з початком примусового виконання. Останнє державний виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, відтак одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору та винести постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Разом з тим,  частинами п`ятою та дев`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII визначений вичерпний перелік підстав, коли виконавчий збір не стягується.
Отже, обов`язок державного виконавця відповідно до ч. 5 ст. 26  Закону №1404-VIII при відкритті виконавчого провадження вирішити питання про стягнення виконавчого збору кореспондується з його обов`язком  встановити чи примусове виконання передбачає справляння виконавчого збору і врахувати визначені законом випадки, коли виконавчий збір не стягується.
Гарантії  держави  щодо  виконання  судових  рішень  та  виконавчих  документів, визначених  Законом  №1404-VIII,  та  особливості  їх  виконання  встановлює  Закон України  «Про  гарантії  держави  щодо  виконання  судових  рішень»  від  05.06.2012 №4901-VI (далі - Закон №4901-VI).
Держава  гарантує  виконання  рішення  суду  про  стягнення  коштів  та  зобов`язання вчинити  певні  дії  щодо  майна,  боржником  за  яким  є:  державний  орган;  державні підприємство,  установа,  організація;  юридична  особа,  примусова  реалізація  майна якої забороняється відповідно до законодавства (ч.1 ст.2 Закону №4901-VI).
Згідно з ч.1 ст.7 Закону №4901-VI виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні  дії  щодо  майна,  боржником  за  якими  є  державний  орган,  державне підприємство,  юридична  особа,  здійснюється  в  порядку,  встановленому  Законом України  "Про  виконавче  провадження",  з  урахуванням  особливостей,  встановлених цим Законом.
З матеріалів справи вбачається, що стягувачем у виконавчому провадженні №76713341 з примусового виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду у справі №460/17636/21, є суддя Кузнецовського міського суду Рівненської області, а боржником - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області.
Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області за організаційно-правовою формою є державним органом  влади,  фінансування  якого  здійснюється  за  рахунок  коштів  Державного бюджету України згідно із ч.1 ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII.
Судом першої інстанції встановлено, що у головного розпорядника бюджетних коштів - Державної судової адміністрації України наявна окрема бюджетна програма для забезпечення виконання рішень суду «КПКВК  0501150  Виконання  рішень  судів  на користь суддів та працівників апаратів судів», що підтверджується паспортом бюджетної програми на 2024 рік, затвердженим наказом ДСА України від 12.02.2024 року №61 та - на 2025 рік, затвердженим наказом ДСА України від 11.02.2025 року №53.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що в даному випадку виконання рішення суду щодо зобов`язання вчинити певні дії щодо майна (коштів) на користь судді, боржником у якому є державний орган, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету та за окремою бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду в порядку, встановленому Законом №4901-VI. Виконавчий збір на підставі п.3 ч.5 ст.27 Закону №1404-VІІІ у такому виконавчому провадженні з боржника не стягується, а отже і відсутні підстави для винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору.
Виходячи з системного аналізу правових норм та обставин даної справи, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про скасування оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору від 04.12.2024 №76713341.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки вони не охоплюються предметом позову у даній справі,  зводяться до незгоди стягувача із виконанням боржником судового рішення у справі №460/17636/21 про зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду.
Колегія суддів роз`яснює апелянту, що відповідно до ст.383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. 
При обґрунтуванні цієї постанови апеляційним судом враховується п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, згідно якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й відрізних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального або порушення норм процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 272, 287, 310, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року  у справі № 460/2189/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 28 травня 2025 року