ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1663/25 Справа № 182/911/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді БондарЯ.М.
Суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.
сторони
позивач - ОСОБА_1  
відповідач-  ОСОБА_2 ,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2024 року, ухвалене суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. в м.Нікополі Дніпропетровської області, (відомості про складення повного судового рішення відсутні), 
УСТАНОВИВ
ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, посилаючись на наступні обставини.
Шлюб між сторонами по справі було зареєстровано 03 червня 2022 року Нікопольським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро). Від шлюбу мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З вересня 2022 року шлюбні відносини були припинені, реєстрація шлюбу суперечить інтересам кожного із них. Тому, представник позивача просив суд ухвалити рішення про розірвання шлюбу, а також вирішити питання щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, оскільки відповідач як батько дитини, участі в його вихованні не приймає та з дитиною не спілкується. 
Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2024 року задоволена позовна заява ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. 
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Нікопольським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) 03 червня 2022 року, за актовим записом №412, від якого є дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розірвано. 
Після розірвання шлюбу громадянці ОСОБА_1 залишено прізвище « ОСОБА_1 », громадянину ОСОБА_2 залишено прізвище « ОСОБА_2 ».
В іншій частині позову відмовлено.
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2024 року заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2024 року залишена без задоволення.
Відповідач ОСОБА_2 , будучи незгодим з ухваленим судовим рішенням  у відмовленій частині позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність оскаржуваного судового рішення у відмовленій частині позовних вимог, просить його скасувати у цій частині, ухвалити нове судове рішення, яким визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 з матер`ю ОСОБА_1 .
Вказує, що суд першої інстанціх під час розгляду справи не врахував, що малолітня дитина була народжена на території Польської Республіки, маючи малолітній вік (фактично два роки) перебуває з матір`ю. Вказує, що з початком введення в Україні військового стану позивач виїхала на територію Польщі та не поверталася, там же народився їх син. З метою збереження життя та здоров`я мати з дитиною перебувають за кордоном, мати піклується про сина та здійснює за ним догляд. Зазначає, що він немає будь-яких претензій щодо догляду позивача за дитиною та вважає, що заявлена вимога про визначення місця проживання дитини з матір`ю повинна була бути задоволена. Вважає, що під час військового стану при визначенні місця проживання дитини необхідно враховувати пріоритет права дитини на життя, перебування її у безпечному середовищі та інші обставини. Вважає за доцільне визначити місце проживання дитини разом з матір`ю ОСОБА_1 , у зв`язку з чим просить задовольнити апеляційну скаргу. Зазначає, що через неналежне повідомлення судом про розгляд справи він був позбавлений можливості викласти свою позицію по справі щодо проживання дитини з матір`ю. Вказує, що, враховуючи перебування матері з дитиною за кордоном, це є поважною причиною отримання висновку органу опіки та піклування та не є перепоною для розгляду справи з урахуванням позиції відповідача.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, представник позивача  ОСОБА_1  - ОСОБА_7 , просить задовольнити апеляційну скаргу відповідача, оскаржуване судове рішення у відмовленій частині позовних вимог скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2  з матір`ю  ОСОБА_1 . Вважають, що судом першої інстанції формально було здійснено підхід до розгляду справи та не застосовано принцип «jura novit curia» або «суд знає закон», який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони з 03 червня 2022 року знаходяться в зареєстрованому шлюбі (а.с.12). Від шлюбу мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13-14). З вересня 2022 року шлюбні відносини були припинені, кожен із сторін по справі живе своїм життям та поновлювати спільне проживання не бажає. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки сторони не виявили бажання примиритись подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, а тому шлюб слід розірвати. 
Відповідно до положень ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції в частині розірвання шлюбу не оскаржується і у цій частині не переглядається.

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачеві в частині задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дитини з матір`ю, виходив з того, що ані позивачем, ані його представником відповідні докази (подання, висновок) органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини з одним із батьків, а в даному випадку, з матір`ю, надано не було, в той час, коли даний висновок є необхідний при розгляді даної вимоги. При цьому, суд зазначив, що у разі наявності спору між батьками, останні не позбавлені можливості звернутися до суду з відповідним позовом.
Проте колегія суддів суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції та разом з тим частково погоджується з доводами відповідача викладеними в апеляційній скарзі з огляду на таке.
Звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Усачов О.Л., посилаючись на норми ч.2 ст.104, ч.3 ст.105, ч.2 ст.112, ч.2 ст.114, ч.3 ст.115 СК України просив розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , при цьому другою вимогою позову було визначення місця проживання малолітньої дитини сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю ОСОБА_1 .
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України  місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 (провадження №61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.
У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»).
Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17, провадження №12-161гс19; від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21 та інших.
Пред`являючи позов про розірвання шлюбу, позивач посилалася на те, що з вересня 2022 року вона з відповідачем разом не проживає, шлюбні стосунки припинені, стосунки з сином відповідач не підтримує з серпня 2022 року, фінансово не допомогає.
Як зазначалося вище, принцип «jura novit curia» («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права.
Застосування судом принципу «jura novit curia» («суд знає закони») не є безмежним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга №25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людинивказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.
Отже, принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.
Зазначений висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 вересня 2024 року у справі №278/2111/23.
Матеріалами справи встановлено, що судом було ухвалено заочне рішення за відсутності сторін, як зазначає відповідач він не був обізнаний про наявність в суді справи про розірвання шлюбу та визначення місця проживання сина з матір`ю, оскільки не мешкав за адресою місця реєстрації, тому був позбавлений можливості висловити свою позицію щодо розірвання шлюбу та проживання дитини з матір`ю, у зв`язку з чим, щоб довести свою позицію щодо відсутності спору між стронами щодо поживання сина з матір`ю, ним була подана заява до суду першої інстанції про перегляд заочного рішення, яка судом була залишена без задоволення.
В апеляційній скарзі відповідач зазначив, що він немає будь-яких претензій щодо догляду позивача за дитиною та вважає, що заявлена вимога про визначення місця проживання дитини з матір`ю повинна була бути задоволена. Вважає, що під час військового стану при визначенні місця проживання дитини необхідно враховувати пріоритет права дитини на життя, перебування її у безпечному середовищі та інші обставини. Вважає за доцільне визначити місце проживання дитини разом з матір`ю ОСОБА_1 , у зв`язку з чим просить задовольнити апеляційну скаргу.
Доводи апеляційної скарги підтверджують відсутність спору між батьками щодо проживання спільної дитини з матір`ю, оскільки такий позов ані позивач, ані відповідач не пред`являли.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позовна заява про розірвання шлюбу не містить посилань на норми матеріального права, які регламентують вирішення спору про визначення місця проживання дитини з кимось з батьків, як і не містить виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги у цій частині із зазначенням доказів, що підтверджують вказані обставини, проте така вимога заявлена тільки в прохальній частині позовної заяви.
Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 (провадження №61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з положеннями пункту 5 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність.
За змістом частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
За змістом положень ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
З урахуванням встановлених апеляційним переглядом обставин справи, а саме відсутністю спору між сторонами щодо місця проживання дитини з матір`ю, з урахуванням наведених вище норм матеріального права, колегія суддів вважає за доцільне частково задовольнити апеляційну скаргу відповідача, рішення суду першої інстанції в частині відмови у визначенні місця проживання дитини з матір`ю скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову, а саме залишити проживання дитини сторін разом із матір`ю.
Відповідно до норм п.1 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, 
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.
Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2024 року в частині відмови у задоволені позову про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення про часткове задоволення цих вимог.
Залишити неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати з матір`ю -   ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України. 
Повне судове рішення складено 03 квітня 2025 року.
Головуючий: Я.М. Бондар 

Судді:  В.П. Зубакова
В.О. Остапенко