ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2025 р.                                                               Справа № 914/2567/24

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача)                                                  Якімець Г.Г.,
Суддів:                                                                                Бойко С.М.,                                                                                                                        Бонк Т.Б.,
за участю секретаря судового засідання  Кришталь М.Б.,

та представників сторін:
від позивача (скаржника) –  Шмотолоха О.П.
від відповідача  – Вус О.І.

розглянувши апеляційну скаргу Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради від 05 березня 2025 року
на рішення Господарського суду Львівської області від 04 лютого 2025 року (повний текст підписано 13.02.2025), суддя Запотічняк О.Д.
у справі №914/2567/24
за позовом Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “СБК - Захід”, м. Львів
про стягнення 3 517 348,70 грн

встановив:
18 жовтня 2024 року Департамент економічного розвитку Львівської міської ради звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до відповідача – Товариства з обмеженою відповідальністю “СБК-Захід” про стягнення 3 517 348,70 грн.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 04 лютого 2025 року у справі № 914/2567/24 позов задоволено частково: присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 1  813  331,06 грн пайового внеску, 155  634,73 грн інфляційних втрат, 425  064,67  грн пені,  78  693,60 грн  3% річних. Відмовлено в решті позовних вимог. Здійснено розподіл судових витрат.
Рішення суду в частині задоволення позовних вимог мотивоване тим, що відповідач не виконав зобов`язань за договором про пайову участь у повному обсязі, не сплатив кошти у розмірі 1 813,331,06 грн, що стало підставою стягнення з нього основної суми заборгованості, а також 3% річних, інфляційних втрат та пені. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив за безпідставністю, оскільки позивач нараховував пеню, 3% річних та інфляційні втрати передчасно (пеня та 3% річних з 10.04.2023, інфляційні – 25.01.2019, при цьому суд дійшов висновку, що період нарахування повинен обчислюватися з 11.04.2023 – з наступного дня після введення об`єкта в експлуатацію). 
Частково не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, позивач – Департамент економічного розвитку Львівської міської ради звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 04 лютого 2025 року у справі № 914/2567/24, а саме в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 155 634,73 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задоволити позовну заяву позивача в частині стягнення з ТОВ «СБК- Захід» на користь Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради інфляційних втрат в сумі 1 197 733,41 грн. Зокрема, зазначає, що судом при винесенні рішення неправильно проведено розрахунок інфляційних втрат, оскільки такий проведено з 11.04.2023, а не з 25.01.2019.  При цьому скаржник вказує, що на підставі п.2.3. договору позивачем було розраховано інфляційні втрати за період з 25.01.2019 по 19.09.2024 у розмірі 1 197 733, 41 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача  без задоволення. Зокрема, зазначає,  що в п.2.3. договору про пайову участь вказано, що розмір несплаченої частки пайового внеску замовника коригується на індекс інфляції від дати його розрахунку. При цьому, в силу імперативного припису ч.3 ст.625 ЦК України не може бути розтлумачена так, що сторони мають право в договорі визначити, що обов`язок зі сплати інфляційних втрат в боржника виникає не з початку прострочення виконання грошового зобов`язання, а з дати укладення договору. Тому, відповідач вважає безпідставним твердження скаржника, що обов`язок зі сплати інфляційних витрат слід розраховувати з дати укладення договору - 25.01.2019, а не з дати початку прострочення грошового зобов`язання.

Представник позивача (скаржника) в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив такі задоволити в повному обсязі: частково скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 04 лютого 2025 року у справі № 914/2567/24 та прийняти нове про задоволення позову в частині стягнення інфляційних втрат в повному обсязі, з підстав, наведених в апеляційній скарзі та додаткових поясненнях.
Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу  без задоволення, з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу та додаткових поясненнях.

Західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:
25.01.2019 між Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради  та ТОВ «СБК – Захід» укладено договір про пайову участь № 17 щодо будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудованою на рівні першого поверху дитячою дошкільною установою з короткочасним перебуванням дітей на вул. Величковського, 70 у м. Львові.
Згідно з п.2.1 Договору відповідач зобов`язався здійснити будівництво об`єкта згідно з погодженою проектно-кошторисною документацією у строки, встановлені договором (завершення будівництва – грудень 2024 року).
Відповідно до п.2.2 Договору відповідач зобов`язався сплатити пайовий внесок у розмірі 1 863 331,06 грн до 20.12.2024, але не пізніше дати прийняття об`єкта в експлуатацію.
Згідно з витягом із Єдиного державного реєстру у сфері будівництва (реєстраційний номер ПВ12223040567) будівництво зазначеного об`єкта розпочалося 08.07.2021, завершено 01.04.2023, а 10.04.2023 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю видано сертифікат про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем сплачено лише 50 000,00 грн пайового внеску. Докази сплати пайового внеску в повному обсязі згідно договору про пайову участь № 17 від 25.01.2019 в матеріалах справи відсутні. 
Внаслідок неналежного виконання договірних зобов`язань щодо оплати пайового внеску, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення пені у розмірі 427 548, 69 грн за період з 10.04.2023 по 09.10.2023, 1 197 733, 41  грн – інфляційних втрат за період з 25.01.2019 по 19.09.2024 та 78 735, 54 грн – 3 % річних, нарахованих за період з 10.04.2023 по 19.09.2024.

Згідно з ч.2  ст.11 ЦК України  підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до  статті 6 цього Кодексу  сторони є вільними в укладенні    договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
За приписами  статті 174 ГК України  однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст.638 ЦК України).
Згідно з ч.ч. 1-3 ст.40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент укладення договору) порядок залучення, визначення розміру та використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюється органами місцевого самоврядування. Замовник будівництва зобов`язаний взяти участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті. Така участь реалізується шляхом перерахування коштів до місцевого бюджету до моменту введення об`єкта в експлуатацію.
Відповідно до ч.5 ст.40 вказаного Закону розмір пайової участі визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування, з урахуванням кошторисної вартості будівництва відповідно до будівельних норм і стандартів.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 25.01.2019 між Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради та ТОВ «СБК - Захід» укладено договір №17 про пайову участь.
Згідно з ч.ч. 9-10 ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» невід`ємною частиною такого договору є розрахунок пайової участі. Внесок сплачується до введення об`єкта в експлуатацію - одноразово або частинами, згідно з графіком. Отримані кошти можуть використовуватись виключно для створення інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури.
Оскільки істотними умовами такого договору є розмір внеску та строк (графік) його сплати, їх невиконання є порушенням умов договору. Відповідно, орган місцевого самоврядування має право вимагати сплати внеску.
01.01.2020 набули чинності норми ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 №132-ІХ (далі - Закон №132- IX), яким статтю 40 Закону №3038-VI виключено. Водночас п. 2 розд. II «Прикінцеві та перехідні положення» передбачає, що договори, укладені до цієї дати, залишаються чинними до їх повного виконання.
Відповідно до умов договору №17, сторони погодили суму пайового внеску - 1 863 331,06 грн, зі строком сплати до 20.12.2024, але не пізніше дати введення об`єкта в експлуатацію. Як підтверджено матеріалами справи та не заперечується сторонами у справі, відповідач сплатив лише 50 000 грн. Отже, сума невиконаного зобов`язання становить 1 813 331,06 грн.
Згідно з ч.ч.1,5 ст.39 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» (у чинній на момент укладення договору редакції) прийняття в експлуатацію об`єктів із незначними наслідками (СС1) відбувається шляхом реєстрації декларації або видачі сертифіката. Датою прийняття в експлуатацію вважається дата такої реєстрації.
Як підтверджено витягом з ЄДЕССБ, 10.04.2023 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю видано сертифікат про прийняття в експлуатацію об`єкта: багатоквартирного будинку № 5 з вбудованою дитячою установою на вул. Величковського, 70 у м. Львові.
Таким чином, договір про пайову участь № 17 від 25.01.2019 є чинним і підлягає виконанню в повному обсязі. Відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання щодо сплати пайового внеску, відтак, місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку, що заборгованість відповідача зі сплати пайового внеску становить 1 813 331,06 грн. 
Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 ГК України     є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина 1  статті 230 ГК України).
За приписами  статті 549 ЦК України  неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Перевіривши правомірність та правильність здійсненого розрахунку пені у розмірі   425 064,67 грн, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що такий є правильний і повинен обчислюватися з 11.04.2023 (з наступного дня після введення об`єкта в експлуатацію та період - встановлений законом шестимісячний строк для нарахування пені).
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений за договором або законом.
Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.
Перевіривши розрахунок 3% річних у розмірі 78 693,60 грн, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що такий є правильний і повинен обчислюватися з 11.04.2023.
Щодо порядку нарахування інфляційних втрат, з якими не погоджується позивач як з основним доводом апеляційної скарги і просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 25.01.2019 по 19.09.2024 у розмірі 1 197 733,41 грн, то суд апеляційної інстанції зазначає таке:
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.
Таким чином, підставою для нарахування інфляційних втрат є саме факт прострочення грошового зобов`язання, а не укладення договору.
Практика Верховного Суду чітко визначає, що інфляційні втрати не можуть нараховуватись до моменту настання прострочення. У постанові Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 916/929/19 вказано: «Положення статті 625 ЦК України застосовуються саме з моменту настання прострочення виконання грошового зобов`язання. До цієї дати у боржника не виникає обов`язку щодо компенсації кредитору втрат від інфляції».
У спірному випадку відповідно до умов договору про пайову участь № 17 від 25.01.2019, остаточний строк виконання грошового зобов`язання встановлено до моменту прийняття об`єкта в експлуатацію, який, згідно з наявними матеріалами справи, настав 10.04.2023, коли був зареєстрований відповідний сертифікат.
Відтак, саме з 11.04.2023 починається перебіг строку прострочення, а відповідно, з цього моменту і виникає право на стягнення інфляційних втрат, як це правильно встановив суд першої інстанції.
Вказівка у п.2.3 договору щодо "коригування на індекс інфляції від дати розрахунку" не змінює правову природу інфляційних втрат. Договірне регулювання не може суперечити імперативним нормам статті 625 ЦК України щодо моменту виникнення права на нарахування інфляційних втрат та 3% річних. Сторони не можуть встановлювати більш ранню дату, ніж момент прострочення, як початок їх нарахування.
Перевіривши розрахунок інфляційних втрат у розмірі 155 634,73 грн, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що такий є правильний і повинен обчислюватися з 11.04.2023.
Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги позивача – без задоволення.
Доводи скаржника про скасування рішення суду першої інстанції є безпідставними.
Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

ухвалив:
Рішення Господарського суду Львівської області від 04 лютого 2025 року у справі № 914/2567/24 залишити без змін, а апеляційну скаргу Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради – без задоволення.
Матеріали справи № 914/2567/24 повернути до Господарського суду Львівської області.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 26 травня 2025 року

Головуючий (суддя-доповідач)                                                  Якімець Г.Г.
          
Суддя                                                                                           Бойко С.М.

Суддя                                                                                          Бонк Т.Б.