справа № 761/8414/24                                             головуючий у суді І інстанції Саадулаєв А.І.
провадження № 22-ц/824/1941/2025          суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
08 квітня 2025 року                                                                                                       м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді - Березовенко Р.В., 
суддів:                         Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря   Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Трутнєвим Сергієм Валерійовичем на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо позову: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рижков Сергій Іванович, про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним заповіту та визнання права власності на спадкове майно,-
В С Т А Н О В И В:
У проваджені Шевченківського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо позову: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рижков Сергій Іванович, про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним заповіту та визнання права власності на спадкове майно, у якому позивач просить суд:
встановити факт родинних відносин між ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , а саме, що ОСОБА_5 є двоюрідною тіткою ОСОБА_1 ;
визнати недійсним заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рижковим С.І. 19 липня 2023 року за реєстровим №299, спадкоємцем за яким є ОСОБА_2 , а заповідачем зазначено ОСОБА_6 ;
визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1 ;
вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року заяву про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та яка належала ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , смерть якої настала ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а також на майно, яке знаходиться в цій квартирі з проведенням його опису в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» та опечатуванням жилого приміщення (квартири).
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 29 липня 2024 року заяву відповідача про часткове скасування заходів забезпечення позову задоволено. Скасовано заходи забезпечення позову в частині арешту майна, яке знаходиться в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , з проведенням його опису в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» та опечатуванням жилого приміщення (квартири).
07 серпня 2024 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Борейко М.В. звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з поданням про примусове входження до жилого приміщення, у якому просив суд:
надати йому дозвіл на примусове проникнення до квартири АДРЕСА_1 , у якій згідно вимог виконавчого документа необхідно провести опис.
Вимоги подання обґрунтував тим, що у нього на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження ВП НОМЕР_2 з примусового виконання ухвали у справі №761/8414/24 від 03 липня 2024 року.
Приватним виконавцем здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_3 та проведено опечатування квартири АДРЕСА_4 , про що складено відповідний акт та зафіксовано даний факт за допомогою фотофіксації.
За інформацією, наданою стягувачем, боржник має доступ (ключі) від квартири АДРЕСА_1 . Приватний виконавець належним чином повідомив боржника про відкриття виконавчого провадження та направив йому вимоги надати ключі (забезпечити доступ) до квартири.
Виходами 15 та 17 липня 2024 року за адресою: АДРЕСА_3 , потрапити у квартиру АДРЕСА_4 з метою проведення опису не виявилося можливим оскільки боржником не забезпечено доступ (не надано ключів) до квартири та на телефонні дзвінки боржник перестав відповідати і двері квартири не відчиняє.
Єдиний спосіб потрапити до квартири з метою проведення опису - це надання ключів (забезпечення доступу) до квартири боржником, однак останній ігнорує та усіляко ухиляється від виконання рішення суду та вимог приватного виконавця. 
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 08 серпня 2024 року подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Борейка Максима Валерійовича, про примусове проникнення до житла, стягувач: ОСОБА_1 , боржник: ОСОБА_2 - залишено без задоволення.
Не погодившись із вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Трутнєв Сергій Валерійович 15 серпня 2024 року через систему Електронний Суд подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, незабезпечення балансу інтересів усіх учасників справи, просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 серпня 2024 року та задовольнити подання приватного виконавця.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскаржуване судове рішення унеможливило вжиття дій із забезпечення позову у відповідності резолютивної частини ухвали, чим порушує право заявниці на ефективний захист її прав та інтересів, а також на своєчасне та повне виконання рішення.
Дійсно, ухвалою суду від 29 липня 2024 року скасовано вжиті ухвалою від 03 липня 2024 року заходи забезпечення позову в частині арешту майна, яке знаходиться в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , з проведенням його опису в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» та опечатуванням жилого приміщення (квартири).
Однак, оскільки ухвала суду про скасування заходів забезпечення позову оскаржена стягувачем в апеляційному порядку 06 серпня 2024 року, тобто до розгляду судом подання виконавця про проникнення до жилого приміщення, то ухвала від 03 липня 2024 року про забезпечення позову в частині арешту майна, яке знаходиться в квартирі, з проведенням його опису в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» та опечатуванням жилого приміщення (квартири) на момент постановлення оскаржуваної ухвали була чинною та підлягала виконанню.
Місцевий суд наведеного не врахував та помилково залишив подання виконавця без задоволення допустивши неповноту при встановленні обставини щодо зупинення виконання ухвали про скасування заходів забезпечення позову, чим порушив норми процесуального права.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Трутнєвим Сергієм Валерійовичем на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо позову: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рижков Сергій Іванович, про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним заповіту та визнання права власності на спадкове майно, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Трутнєв Сергій Валерійович доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Шмаров Олексій Валерійович заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні подання приватного виконавця про примусове входження до жилого приміщення суд першої інстанції виходив з того, що  заходи забезпечення позову, визначені у виконавчому документі - ухвалі Шевченківського районного суду м. Києва від 03 липня 2024 року у справі №761/8414/24, були скасовані в частині арешту майна, яке знаходиться в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , з проведенням його опису в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» та опечатуванням жилого приміщення (квартири), ухвала про часткове скасування заходів забезпечення позову набрала законної сили, та відсутні відомості про її оскарження в апеляційному порядку, що могло б зупинити її виконання.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
Недоторканність житла є однією з конституційних гарантій громадян. Як зазначено у ст. 30 Конституції України, не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.
Статтею 311 ЦК передбачено право на недоторканність житла. У частинах 1, 2 ст. 311 ЦК зазначено, що житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення у ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду.
Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року.
Зазначені міжнародні акти згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.
Згідно п. 2 ст. 29 Загальної декларації прав людини, ст. 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.
Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави у права людини з метою забезпечення загального блага.
Одним із судових рішень, що допускає проникнення до житла чи до іншого володіння особи, є ухвала суду про примусове проникнення до житла під час виконання судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб).
Таким чином, рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи має бути вмотивованим і ґрунтуватися на доказах, які підтверджують перешкоджання боржника вільному доступу державного виконавця до цього житла чи іншого володіння особи та ухилення його від виконання судового рішення.
Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.
Згідно ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених п. 1-4 ч. 9 ст. 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Частиною 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій.
Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.
Згідно ч. 1 ст. 439 ЦПК України, питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення, за поданням державного виконавця.
Отже, за змістом наведених норм національного та міжнародного законодавства, проникнення у житло чи іншого володіння боржника, як обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.
За обставинами цієї справи, на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Борейка М.В. перебувало виконавче провадження ВП НОМЕР_2, з примусового виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 03 липня 2024 року щодо накладення арешту на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та яка належала ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , смерть якої настала ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а також на майно, яке знаходиться в цій квартирі з проведенням його опису в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» та опечатуванням жилого приміщення (квартири).
Виконавче провадження відкрито 12 липня 2024 року.
Разом з тим, постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року в частині накладення арешту на майно, яке знаходиться в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , з проведенням його опису в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» та опечатуванням жилого приміщення (квартири) скасовано та ухвалено нове судове рішення в цій частині про відмову у задоволенні заяви.
Крім того, постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 29 липня 2024 року залишено без змін, а тому доводи апелянта в частині неправомірної відмови у задоволенні подання приватного виконавця до набрання законної сили ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 29 липня 2024 року не спростовують правильність висновків місцевого суду.
З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для примусового проникнення до житла приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Борейком Максимом Валерійовичем для проведення опису майна в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки судом повно з`ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами та застосовані норми процесуального права.
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.
Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.
Відповідно до п. в), ч. 4 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Водночас розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 11 травня 2023 року у справі №910/4631/22.
Ураховуючи, що Київський апеляційний суд ухвалив постанову за наслідками розгляду процесуальних питань, які виникли під час розгляду справи у суді першої інстанції, а не рішення по суті позовних вимог, він не є тим судом, який уповноважений здійснювати розподіл судових витрат на даному етапі.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Трутнєвим Сергієм Валерійовичем - залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 серпня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 10 квітня 2025 року.
 
Головуючий:                                                                                                Р.В. Березовенко
 
Судді:                                                                                                             О.Ф. Лапчевська
 
         Г.І. Мостова