Справа № 148/2312/24
Провадження № 22-ц/801/867/2025
Категорія: 69
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саламаха О. В.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року	Справа № 148/2312/24	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Сопруна В.В.,
       суддів Войтка Ю.Б., Матківської М.В., 
               за участю секретаря судового засідання Пантелеймонової А.І.,
               за участю сторін: позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №148/2312/24 запозовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 лютого 2025 року,яке ухвалив суддя Саламаха О.В. в Тульчинському районному суді Вінницької області, повний текст складено 14 лютого 2025 року,
в с т а н о в и в:

В жовтні 2024 року ОСОБА_1  звернувся в суд з позовом до  ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, мотивуючи позовні вимоги тим, що 16 лютого 2013 року між сторонами був зареєстрований шлюб, в якому народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Протягом 10 років позивач та відповідач спільно будували міцну сім`ю, виховували доньку, вели спільний побут, наразі шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, шлюб існує лише формально, спільне господарство вже не ведеться, між сторонами постійно виникають конфлікти, зникла повага та взаєморозуміння. Несумісність поглядів на життя та характерів створюють неможливість подальшого проживання однією сім`єю, у зв`язку з чим, позивач просив розірвати шлюб.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 лютого 2025 року позов задоволено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду,  ОСОБА_2  подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просила рішеннязмінити, надавши сторонам строк для примирення на п`ять місяців.
В апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що у сторін на вихованні перебуває малолітня дитини, яка потребує як матір, так і батька при зростанні. Тобто, фактично висновки суду першої інстанції про небажання сторін зберегти сім`ю не відповідає дійсності. Вважає, що суд не вжив заходів для примирення сторін. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційні скарги не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого повторно 03 жовтня 2024 року Тульчинським відділом ДРАЦС у Тульчинському районі Вінницької області Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), сторони зареєстрували шлюб 16 лютого 2013 року, за актовим записом № 13. При реєстрації шлюбу відповідач змінила прізвище на ОСОБА_2 .

Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого повторно 03 жовтня 2024 року Тульчинським відділом ДРАЦС у Тульчинському районі Вінницької області Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Відповідно до талону повідомлення Єдиного обліку № 703 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, відповідач 25 лютого 2017 року зверталася до Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області, оскільки ОСОБА_1 вчиняв сімейну сварку.

Згідно акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 07 листопада 2024 року, який складений головою будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , за ініціативою власниці квартири АДРЕСА_2 , складено акт про те, що ОСОБА_1 , 1990 року народження, який зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 , фактично не проживає за вищевказаною адресою з 09 вересня 2024 року по теперішній час.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спільне життя сторін не склалось. Фактичні взаємини не відображають їхнього прагнення щодо збереження шлюбу та сім`ї. 

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно із статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

За положеннями частини третьої статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Відповідно до частини 1 статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

За приписами статті 112 СК України при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Згідно з ч.5 с.211 ЦПК України під час розгляду справи по суті суд сприяє примиренню сторін.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 19 грудня 2024 року сторонам надавався строк для примирення терміном один місяць, до 19 січня 2025 (а.с.36).

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини з відповідачем, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, суд першої інстанції, з чим погоджується і апеляційний суд, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.

Апеляційний суд вважає, що незгода відповідача на розірвання шлюбу не може бути підставою для відмови в позові, оскільки це буде суперечити інтересам позивача.

З моменту звернення позивача з даним позовом до моменту постановлення даного судового рішення сторони мали достатньо часу для примирення, однак такого не відбулося, сторони не примирилися. 

Позивач у своєму відзиві на апеляційну скаргу наполягає на розірванні шлюбу, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін. Крім того зазначив, що права та інтереси дитини порушені не будуть, оскільки він не відмовляється від своїх батьківських обов`язків.

Апеляційний суд також враховує, що відповідно до положень статті 24 СК України примушування до шлюбу не допускається.

Таким чином, ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що шлюб існує формально, сторони тривалий час не підтримують подружніх стосунків, спільного господарства вони не ведуть, примирення та збереження їх сім`ї є неможливим.

Інші доводи апеляційної скарги також є безпідставними. 

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30 квітня 2025 року.

Головуючий                          Сопрун В.В.

Судді                                  Войтко Ю.Б.

                                                       Матківська М.В.