ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
20 травня 2025 року           справа №200/7215/24 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Одинець Катерини Юріївни на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року (повне судове рішення складено 17 грудня 2024 року) у справі № 200/7215/24 (суддя в І інстанції Зеленов А.С.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                           УСТАНОВИВ:

Позивач подав до суду позов до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 належного посадового окладу в розмірі 2 640 грн з премії в 544% посадового окладу та додаткової винагороди із розрахунку до 100 000,00 грн на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за прийняття безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії за період з 24.02.2022 по теперішній час;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за прийняття безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії за період з 24.05.2022 по теперішній час із розрахунку до 100 000,00 грн на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах, з урахуванням проведених виплат за цей період;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплати ОСОБА_1 посадовий оклад у розмірі - 2 640,00 грн, а також щомісячну премію в розмірі - 544% посадового окладу, надбавку за особливості проходження служби в розмірі - 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 15 грудня 2023 року № 472-РС та рапорту старшого солдата ОСОБА_1 вх.№35657 від 17.12.2023 за період з 18.12.2023 по теперішній час.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у зв`язку з безпосередньою участю в бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, що підтверджується витягами з наказами по стройовій частині, позивач набула право на отримання додаткової винагороди, у розмірі, збільшеному до 100 000 грн., відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022, за період з 24.05.2022 по дату подання позовної заяви, проте додаткова винагорода у підвішеному розмірі не виплачена.
Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 357 від 18.12.2023 ( АДРЕСА_1 ) визначено, що посадовий оклад позивача становить 2640,00 грн. Водночас, призначено щомісячну премію в розмірі — 544% посадового окладу, надбавку за особливості проходження служби в розмірі — 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”.
Натомість, з листа від 31.03.2024 вбачається, що ОСОБА_1 командиром військової частини НОМЕР_1 не вбачається зміненого посадового окладу та щомісячної премії з 18.12.2023 по січень 2024 року.
Відтак, на думку позивача, відповідачем не дотримано вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 704, які полягають у невиплаті й не нарахуванні належного посадового окладу та щомісячної премії позивачу, яка має право на їх отримання за період з 18.12.2023 по теперішній час, у зв`язку з виконанням обов`язків старшого солдата ОСОБА_1 , начальника їдальні взводу забезпечення медичної роти військової частини НОМЕР_1 за наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15.12.2023 №472-РС.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, представника позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що Новогродівська територіальна громада Донецької області, де проходила службу позивачка, входила до переліку територій, де велися бойові дії.
Вказує, що позивач обіймала посаду начальника їдальні взводу забезпечення медичної роти військової частини НОМЕР_1 , не виключає її участі у заходах, необхідних для забезпечення функціонування військової частини під час бойових дій. Адже навіть на таких посадах військовослужбовці можуть виконувати важливі функції, зокрема у процесах забезпечення бойових підрозділів, проведення евакуацій, постачання продовольства, лікування поранених і забезпечення медичних потреб, що є невід`ємною частиною національної безпеки і оборони. Згідно з роз`ясненнями Міністерства оборони, таке забезпечення є підставою для нарахування додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн.
Як зазначено в Постанові №168 від 28 лютого 2022 року, додаткова винагорода виплачується військовослужбовцям, які безпосередньо беруть участь у бойових діях або здійснюють заходи з оборони держави, у тому числі під час виконання завдань на територіях, де проходять бойові дії. Враховуючи, що позивач отримувала винагороду у вигляді 100 000 грн пропорційно часу виконання бойових завдань, це свідчить про те, що її діяльність була пов`язана з виконанням важливих завдань під час війни, навіть якщо її посада формально не є бойовою.

Крім того, внаслідок неповного дослідження усіх матеріалів справи, місцевий суд дійшов помилкового твердження про те, що у відповідача у відповідності до Порядку № 260 не виник обов`язок для виплати позивачу грошового забезпечення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.
Зокрема, зазначає, що позивачем у позові зазначено, що вона приймала безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи у с. Карлівка Донецької області, м. Новогродівка Покровського району і село Романьки, якого взагалі не існує в Дніпропетровській області. Однак позивач не зазначає періодів та дат, коли вона виконувала такі заходи. Немає ніякої чіткості, лише загальні фрази. В межах зазначених населених пунктів не велися дії до середини 2024 року.
Також представник відповідача вказує, що позивач обіймала посаду начальника їдальні взводу забезпечення медичної роти військової частини НОМЕР_1 , дана посада не є бойовою. Будь-яких інших доказів, визначених абзацами 3, 4 пункту 3 Окремого доручення, на підтвердження того, що ОСОБА_1 в оскаржуваний період приймала безпосередню участь у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів, матеріали справи не містять. 
Позивач отримувала додаткову винагороду передбачену Постановою КМУ №168 збільшену до 100 000 грн. пропорційно дням виконання бойових розпоряджень та наказів командира військової частини НОМЕР_1 (квітень 2023 року – 62 666, 67 грн, травень 2023 року – 32 258, 07 грн, червень 2023 року – 32 032,26 грн, липень 2023 року – 45 806,45 грн). В дні, коли бойові розпорядження та накази командира військової частини НОМЕР_1 позивачем не виконувались, вона отримувала додаткову винагороду передбачену Постановою КМУ №168 з розрахунку 30000 грн на місяць. 

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Згідно Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.06.2021 №222, позивач з 11 червня 2021 року зарахована до списків військової частини НОМЕР_1 .
Згідно Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.12.2022 №692, позивач з 21 по 25 грудня 2022 року перебувала у відпустці за сімейними обставинами.
Згідно Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.12.2022 №695 позивач з 23 грудня прибула з відпустки за сімейними обставинами.
Згідно Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.05.2023 № 145, позивач вважається такою, що з 24 по 30 травня 2023 року перебувала у щорічній основній відпустці.
Згідно Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.06.2023 №164, позивач 10 червня 2023 року прибула з щорічної основної відпустки, вважається такою, що прибула та приступила до виконання службових обов`язків.
Згідно Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.07.2023 № 188, позивач з 01 липня 2023 року вибула до НОМЕР_2 Військового мобільного госпіталю, АДРЕСА_1 .
Згідно Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.07.2023 № 192, позивач з 07 липня 2023 року прибула з НОМЕР_2 Військового мобільного госпіталю, АДРЕСА_1 та приступила до виконання службових обов`язків.
Згідно Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.11.2023 № 313, позивач вважається такою, що з 05 листопада 2023 року вибула у щорічну основну відпустку.
Згідно Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.11.2023 № 326, позивач 17 листопада 2023 року прибула з щорічної основної відпустки, вважається такою, що приступила до виконання службових обов`язків.
Згідно Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.05.2024 № 145, позивач вважається такою, що з 24 травня 2024 року вибула у щорічну основну відпустку.
Згідно Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.06.2024 № 158, позивач 05 червня 2024 року прибула з щорічної основної відпустки, вважається такою, що приступила до виконання службових обов`язків.
Згідно Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.07.2024 № 178, позивач з 24 червня 2024 року вибула до Клінічного санаторію “Аркадія”
Згідно Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.07.2024 № 212, позивач 27 липня 2024 року прибула з Клінічного санаторію “Аркадія” та приступила до виконання службових обов`язків.
Згідно Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.10.2024 № 281, позивач з 02 жовтня 2024 року вибула у відрядження до Зведеного медичного загону, м. Білозірське.
Згідно Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.10.2024 №304, позивач 02 жовтня 2024 року прибула зі Зведеного медичного загону, м. Білозірське.
Згідно Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29.10.2024 року №307, позивач справи і посаду здала та вибула до нового місця служби до військової частини НОМЕР_3 , з 30 жовтня 2024 року виключена зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та знята з усіх видів забезпечення.
 Також до матеріалів справи було долучено наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 357 від 18.12.2023 ( АДРЕСА_1 ) яким визначено, що позивачці встановлено, посадовий оклад — 2640,00 грн. Призначено щомісячну премію в розмірі — 544% посадового окладу, надбавку за особливості проходження служби в розмірі — 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”.
Представник позивача звернулась із запитом щодо доплати позивачеві додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень за період з 24.02.2022 по 02.02.2024, який було адресовано в Міністерство оборони України.
Відповідачем надано відповідь щодо виплат додаткової винагороди та копії витягу з наказу, копії яких наявні в матеріалах справи. У відповіді №2134 повідомлено наступне. У Відповідності до витягу із наказу № 357 від 18.12.2023 старшого солдата ОСОБА_1 призначено на посаду кухара взводу забезпечення медичної роти військової частини НОМЕР_1 . Окремо накази командира ВЧ НОМЕР_1 про відрядження старшого солдата ОСОБА_1 не видавались. За запитуваний період за лютий 2022 року – 14803,57 грн; березень 2022 року – 30000,00 грн; квітень 2022 року – 30000,00; травень 2022 року – 30000,00 грн; червень 2022 року – 30000,00 грн; липень 2022 року – 30000,00 грн; серпень 2022 року – 30000,00 грн; вересень 2022 року – 30000,00 грн; жовтень 2022 року - 30000,00 грн; листопад 2022 року – 30000,00 грн; грудень 2022 року - 30000,00 грн; січень 2023 року – 30000,00 грн; лютий 2023 року – 30000,00 грн; березень 2023 року – 30000,00 грн; квітень 2023 року – 62666,67 грн; травень 2023 року – 32258,07 грн; червень 2023 року – 32032,26 грн; липень 2023 року – 45806,45 грн; серпень 2023 року – 30000,00 грн; вересень 2023 року – 30000,00 грн; жовтень 2023 року – 30000,00 грн; листопад 2023 року – 18000,00 грн.
Вказано, що за квітень, травень, червень, липень 2023 року на підставі відповідних бойових розпоряджень позивачу нараховувалась та виплачувалась додаткова винагорода у збільшеному розмірі до 100000,00 грн, пропорційно часу участі в забезпеченні здійснення таких заходів. За інші періоди нараховувалась та виплачувалась додаткова винагорода в розмірі до 30000,00 грн.
Зазначене підтверджується довідкою-розрахунком від 25.10.2024 №0989/10/4174.
Представником позивача було додано виписку з банку із деталями операцій, датами та суми АТ КБ «Приват Банк», виданою 09.02.2024, та зазначає, що сума додаткових винагород становить за травень 2022 року – 13723,39 грн; листопад 2022 року – 15126,92 грн; січень 2023 року – 15172,16 грн; лютий 2023 року – 14096,02 грн; березень 2023 року – 22120,39 грн; квітень 2023 року - 22120, 39 грн; травень 2023 року - 22120,39 грн; червень 2023 року - 22163,86 грн; липень 2023 року - 53769,57 грн; серпень 2023 року - 67470,96 грн; вересень 2023 року - 51670,39 грн; жовтень 2023 року - 51670,39 грн; листопад 2023 року 51670,39 грн.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

При ухваленні рішення апеляційний суд виходив з наступних мотивів та керувався такими положеннями законодавства.
Щодо визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_4 , що полягає у ненарахуванні та невиплаті позивачу додаткової винагороди із розрахунку до 100 000,00 грн на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” за прийняття безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії за період з 24.02.2022 по 18.09.2024 та зобов`язання військову частину НОМЕР_4 здійснити перерахунок та виплату позивачу додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” за прийняття безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії за період з 24.05.2022 по 18.09.2024 із розрахунку до 100 000,00 грн на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах, з урахуванням проведених виплат за цей період, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 65 Конституції України Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Статтею 2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”  визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до ст. 3 Закону України “Про Збройні Сили України” та п. 1 “Положення про Міністерство Оборони України”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 671, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
Згідно із ст. 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Також, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” (із змінами) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях, або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Вказана Постанова №168 у спірному періоді мала декілька редакцій щодо предмета спору.
Зі змісту Постанови №168 (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), у разі безпосередньої участі військовослужбовців Збройних Сил у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, вони набувають права на отримання збільшеної до 100 000,00 грн. додаткової винагороди, пропорційно часу участі у таких діях та заходах. За інші періоди несення служби військовослужбовці Збройних Сил отримують додаткову винагороду в розмірі 30 000,00 гривень.
Отже, сам факт виконання позивачем у спірному періоді обов`язків військової служби (несення військової служби), без виконання умов визначених Постановою №168, не покладає на відповідача обов`язок видавати наказ про нарахування та виплату позивачу додаткової грошової винагороди у розмірі 100000 грн.
Додаткова винагорода, передбачена постановою № 168, встановлена на період дії воєнного стану, є новим та особливим видом у системі грошового забезпечення, зокрема військовослужбовцям. Правова природа такої виплати невід`ємно пов`язана із особливим характером служби, зі здійсненням спеціальних повноважень, які змістовно випливають зі статусу військовослужбовця та передбачені законом і мають компенсаційну мету, - часткова відплата за особливості несення служби в умовах війни.
Конкретизація умов, визначених положенням пункту 1 Постанови № 168, залежить від типу військового формування (роду військ), в якому проходить службу військовослужбовець, у зв`язку з чим постановою Кабінету Міністрів України від 07 липня 2022 року № 793 доповнено Постанову № 168 пунктом 2-1 такого змісту: «Установити, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів». Ця постанова набрала чинності з дня її опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про Збройні Сили України» Міністр оборони України здійснює військово-політичне та адміністративне керівництво Збройними Силами України, а також інші повноваження, передбачені законодавством, в тому числі визначає порядок виплати грошового забезпечення.
Наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам.
Наказом Міністра оборони України від 01 квітня 2022 року № 98, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 квітня 2022 року за № 382/37718 (застосовується з 24 лютого 2022 року), внесено зміни до Порядку № 260 шляхом доповнення розділу І пунктом 17, відповідно до якого на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.
Так, з метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої постановою № 168, Міністр оборони України видав директиви від 07 березня 2022 року № 248/1217, від 25 березня 2022 року №  248/1298, від 18 квітня 2022 року № 248/1529, доведені до кожної окремої військової частини (установи) у формі телеграм (діяли до 01 червня 2022 року), а потім окреме доручення від 23 червня 2022 року № 912/з/29 (далі - Окреме доручення), якими надав тлумачення терміну «безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії в період здійснення зазначених заходів», встановив порядок визначення районів ведення бойових дій; визначив вимоги щодо документального підтвердження безпосередньої участі у бойових діях та заходах, а також обов`язки керівників органів військового управління, штабів угруповань військ, штабів тактичних груп, командирів військових частин щодо організації належного документування участі у бойових діях та заходах та інше.
Отже, Міністр оборони України як очільник відповідного міністерства, реалізував делеговані йому повноваження щодо визначення порядку та умов виплати додаткової винагороди військовослужбовцям відповідного військового формування - Збройних Сил України, та з метою забезпечення реалізації пункту 1 постанови № 168, шляхом прийняття в межах свої повноважень відповідних окремих рішень, визначив на період дії воєнного стану порядок та умови виплати додаткової винагороди, а також документи для підтвердження безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях та заходах.
З уваги на це можна констатувати, що окремі рішення Міністром оборони України прийняті для підтвердження безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії у період здійснення зазначених заходів (як умови для виплати додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1 постанови № 168, у розмірі до 100 000 грн), мають належне юридичне підґрунтя.
Верховний Суд у постанові від 06 червня 2024 року у справі № 400/1217/23 визнав обґрунтованим застосування до спірних правовідносин вказаних вище рішень Міністра оборони України.
Разом з тим за пунктом 1 директиви № 248/1298 під терміном «безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії в період здійснення зазначених заходів» слід розуміти виконання військовослужбовцем:
бойових завдань у складі військової частини (підрозділу), яка веде воєнні (бойові) дії у складі створених (діючих) угруповань військ (сил) Сил оборони держави (визначених Головнокомандувачем Збройних Сил України або начальником Генерального штабу Збройних Сил України) в районі ведення воєнних (бойових) дій;
бойових (спеціальних) завдань із всебічного забезпечення створених (діючих) угруповань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районі ведення бойових дій згідно з бойовими розпорядженнями;
бойових завдань з ведення руху опору на територіях України, тимчасово окупованих (захоплених) противником;
завдань з ведення оперативної (військової, спеціальної) розвідки в районі ведення бойових дій або на територіях України, тимчасово окупованих (захоплених) противником;
бойових завдань з відбиття збройного нападу (вогневого ураження) на об`єкти, що охороняються, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою (у т.ч. поза межами районів ведення бойових дій);
бойових завдань з пошуку, виявлення та знешкодження диверсійно- розвідувальних груп, незаконних збройних формувань (озброєних осіб) (у т.ч. поза межами районів ведення бойових дій);
виконання бойових завдань з вогневого ураження повітряних цілей (у т.ч. поза межами районів ведення бойових дій);
здійснення польотів у районах ведення воєнних дій, ведення повітряного бою (у т.ч. поза межами районів ведення бойових дій);
здійснення заходів з виводу сил та засобів з під удару противника (у т.ч. поза межами районів ведення бойових дій);
виконання бойових (спеціальних) завдань кораблями, катерами, морськими суднами в морській, річковій акваторії (у т.ч. поза межами районів ведення бойових дій).
Згідно з пунктом 2 директиви № 248/1298 на період дії воєнного стану військовослужбовцям (у тому числі військовослужбовцям строкової служби та курсантам вищих військових навчальних закладів і військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти) встановлювати виплату щомісячної додаткової винагороди (пропорційно із розрахунку на місяць) в розмірах:
100 000 грн - військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (пропорційно часу участі у таких діях або заходах);
30 000 грн - іншим військовослужбовцям (із дня призову (прийняття) на військову службу до дня виключення із списків особового складу військової частини у зв`язку зі звільненням з військової служби).
За пунктом 3 директиви № 248/1298 райони ведення бойових дій та склад створених (діючих) угруповань військ (сил) Сил оборони держави визначати відповідними рішеннями (наказами, директивами, розпорядженнями) Головнокомандувача Збройних Сил України.
Документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів здійснювати на підставі таких документів:
бойовий наказ (бойове розпорядження);
журнал бойових дій (вахтовий журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);
рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Про підтвердження безпосередньої участі відряджених військовослужбовців у бойових діях або заходах надавати довідку командира військової частини (установи), до якої відряджений військовослужбовець.
Згідно з пунктом 4 директиви № 248/1298 командирам військових частин (установ), до яких відряджені військовослужбовці інших органів військового управління та військових частин (установ), щомісячно до 5 числа повідомляти військові частини (установи) за місцем штатної служби військовослужбовців про підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або заходах за минулий місяць за формою, наведеною в додатку № 1 до цієї директиви.
Пунктом 5 директиви № 248/1298 передбачено, що виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн або 30 000 грн здійснювати на підставі наказів: командирів (начальників) військових частин (військових навчальних закладів, установ, організацій) - особовому складу військової частини; керівника вищого органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин.
Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видавати до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів.
Аналогічні за змістом положення містяться й в Окремому доручені, відповідно до пункту 1 якого під терміном «безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів» слід розуміти, зокрема виконання військовослужбовцем:
бойових завдань у складі військової частини (підрозділу), яка (який) веде воєнні (бойові) дії у складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави (визначених Головнокомандувачем Збройних Сил України або начальником Генерального штабу Збройних Сил України) в районі ведення воєнних (бойових) дій;
бойових (спеціальних) завдань на лінії бойового зіткнення (в межах району виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, у тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки)) під час перебування у складі органу військового управління, штабу угрупування військ (сил) або штабу тактичної групи, включеної до складу діючих угрупувань військ (сил) Сил оборони держави;
бойових (спеціальних) завдань із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районі ведення бойових дій згідно з бойовими розпорядженнями.
У пункті 3 Окремого доручення зазначено: «Райони ведення бойових дій визначати відповідними рішеннями (наказами, директивами, розпорядженнями) Головнокомандувача Збройних Сил України, а склад діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави - відповідними рішеннями (наказами, директивами, розпорядженнями) Головнокомандувача Збройних Сил України або начальника Генерального штабу Збройних Сил України.
Окремо, відповідними рішеннями (наказами, директивами, розпорядженнями) Головнокомандувача Збройних Сил України визначати інші райони ведення бойових дій (у т.ч. повітряного простору), в яких також здійснювалися заходи з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії з визначенням конкретного місця та часу їх проведення.
Абзацом третім пункту 3 Окремого доручення наказано здійснювати документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів, здійснювати на підставі таких документів:
- бойовий наказ (бойове розпорядження);
- журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);
- рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконання бойових (спеціальних) завдань.
Про підтвердження безпосередньої участі відряджених військовослужбовців у бойових діях або заходах надавати довідку керівника органу військового управління, штабу угрупування військ (сил), штабу тактичної групи, командира військової частини (установи, навчального закладу), до яких для виконання завдань відряджений військовослужбовець.
Абзацом 1 пункту 4 Окремого доручення визначено керівникам органів військового управління, штабів угрупувань військ (сил), штабів тактичних груп, командирів військових частин (установ, навчальних закладів), що входять до складу діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави, до яких відряджені військовослужбовці, щомісячно до 5 числа повідомляти органи військового управління, військові частини (установи, навчальні заклади) за місцем штатної служби цих військовослужбовців про дні безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або заходах за минулий місяць за формою, наведеною в додатку № 1 до цього доручення.
У разі, якщо військовослужбовці були відряджені до військових частин (установ), що входять до складу діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави з однієї військової частини, то безпосередня участь у бойових діях цих військовослужбовців може підтверджуватися однією довідкою з відображенням в ній терміну безпосередньої участі у бойових діях або заходах кожного військовослужбовця за формою, наведеною в додатку № 2 до цього доручення.
У підставах про видання таких довідок обов`язково зазначати документи, визначені абзацами 3   або   4 та абзацом 5 пункту 3 цього доручення.
Відповідно до пункту 5 Окремого доручення виплата додаткової винагороди в розмірі 100   000 грн або 30 000 грн здійснюється на підставі наказів: командирів (начальників) військових частин (військових навчальних закладів, установ, організацій) - особовому складу військової частини; керівника вищого органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин. В цих наказах про виплату додаткової винагороди виходячи з розміру 100   000 грн за місяць обов`язково зазначати підстави для його видання з посиланням на бойовий наказ (бойове розпорядження) тощо.
Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видавати до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів (пункт 6 Окремого доручення).
Верховний Суд у постанові від 25 липня 2024 року у справі № 340/5934/23 вказав про те, що з аналізу наведених норм законодавства убачається, що встановлена постановою № 168 додаткова винагорода в розмірі 30 000 грн на місяць є складовою грошового забезпечення військовослужбовців, що виплачується їм на період дії воєнного стану та підлягає збільшенню до 100 000 грн, в розрахунку на місяць пропорційно часу їх безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах їх ведення (здійснення) у період здійснення зазначених заходів.
Виплата додаткової винагороди до 100 000 гривень на місяць здійснюється за місцем перебування військовослужбовця на грошовому забезпеченні (за місцем штатної служби військовослужбовця) за умови документального підтвердження безпосередньої участі військовослужбовця в зазначених бойових діях або заходах.
Документальним підтвердженням участі слугують такі документи: бойовий наказ (бойове розпорядження), журнал бойових дій або журнал ведення оперативної обстановки (підсумкове, термінове, позатермінове) або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад), рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (спеціальних) завдань.
Суд зазначає, що перебування військовослужбовця в районі ведення бойових дій саме по собі не є достатньою підставою для виплати додаткової винагороди у розмірі до   100 000 грн на місяць, передбаченої постановою № 168. Ключовою умовою для здійснення виплати такої додаткової винагороди є виконання військовослужбовцем спеціальних бойових завдань та заходів, які у розумінні постанови № 168 означають «безпосередню участь військовослужбовця у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії в період здійснення зазначених заходів» та підтвердження цих обставин указаними документами.
Виплата додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн здійснюється на підставі наказу командира військової частини. Такий наказ командира військової частини обов`язково повинен містити підстави для його видання з посиланням на бойовий наказ (бойове розпорядження) тощо.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 07 листопада 2024 року у справі №200/2297/23 та підтримана у постанові від 05 грудня 2024 року у справі №420/19038/23.
Надаючи оцінку доводам апелянта про те, що у спірний період позивачка перебувала у Донецькій області, Покровський район, с. Карлівка та с. Новогродівка та приймала безпосередню участь у бойових діях, апеляційний суд зазначає про те, що Новогродівська територіальна громада Покровського району Донецької області відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 відноситься до територій можливих бойових дій та не є територією, на якій ведуться бойові дії або тимчасово окупованою територією.
Відповідні висновки було також викладено Верховним Судом у постановах від 25 липня 2024 року у справі № 340/5934/23, від 07 листопада 2024 року у справі № 200/2297/23, від 18 грудня 2024 року у справі № 340/7478/23.
При цьому, з матеріалів справи вбачається та відповідачем не заперечується, що додаткова грошова винагорода в розмірі 100000 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу проходження служби та участі у бойових діях або в забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії позивачу нараховувалась та виплачувалась (квітень 2023 року – 62666, 67 грн; травень 2023 року – 32258,07 грн; червень 2023 року – 32032,26 грн; липень 2023 року – 45806,45 грн) на підставі відповідних бойових розпоряджень, пропорційно часу участі в бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії.
В інші оскаржувані періоди, з матеріалів справи вбачається та відповідачем не заперечується, що додаткова грошова винагорода в розмірі 100000 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу проходження служби та участі у бойових діях або в забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії позивачу не нараховувалась та не виплачувалась, що відповідачем пояснюється відсутністю підстав для такого нарахування.
Так, судом встановлено, що відповідно до наданих сторонами доказів та заяв по суті справи, за спірний період відсутні бойові накази, журнали бойових дій, рапорти командира підрозділу тощо про участь позивача у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Суд наголошує, що перебування на території, де ведуться бойові дії, та участь у таких діях не є тотожними поняттями.
Позивач в якості підстави для виплати додаткової винагороди в розмірі 100000 грн надав до суду витяги з наказів по стройовій частині.
Проте, суд зазначає, що прийняття участі в забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки й оборони, відсічі і стримування збройної агресії - це безпосередня участь військовослужбовця в бойових діях при виконані бойового розпорядження командира військової частини.
Суд зазначає, що позивачем не доведено, а судом не встановлено, що позивач у спірний період виконував бойові завдання (розпорядження), які б відповідали зазначеним вище умовам та за які не виплачена вказана вище додаткова винагорода.
Отже, позивачем не надано жодних доказів своєї безпосередньої участі в бойових діях, як і не надано відповідних бойових розпоряджень командира військової частини.
Суд першої інстанції з метою повного та об`єктивного з`ясування обставин справи вживав заходи, спрямовані на отримання доказів та перевірку наявності у позивача права на отримання у спірний період додаткової винагороди у розмірі до 100 000 грн відповідно до постанови №168 шляхом витребування у відповідача відповідної інформації та документів.
Проте, згідно отриманого на виконання ухвали окружного суду від 17 жовтня 2024 року відзиву на позов, будь-яких інших доказів, визначених абзацами 3, 4 пункту 3 Окремого доручення, на підтвердження того, що ОСОБА_1 в оскаржуваний період приймала безпосередню участь у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів, матеріали справи не містять.
Таким чином суд вважає, що відповідач у спірних правовідносинах діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством; бездіяльність щодо позивача не допустив, і не порушив права та законні інтереси позивача в сфері публічно-правових відносин.
Враховуючи викладене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції.
Аналогічної позиції дійшов Верховний суд у: 
1) постанові від 31 липня 2024 року по справі №380/2691/23; 
2) у постанові від 25 липня 2024 року по справі № 340/5934/23; 
3) у постанові від 07 листопада 2024 року № 200/2297/23; 
4) у постанові від 05 грудня 2024 року № 420/19038/23; 
5) у постанові від 18 грудня 2024 року по справі №340/7478/23; 
6) у постанові від 27 лютого 2025 року по справі № 340/3447/23. ,
В даних судових справах, зокрема, відповідачем виступала військова частина НОМЕР_1 .

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 , що полягає у невиплаті позивачу посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” за період з 18.12.2023 по теперішній час та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплати ОСОБА_1 посадовий оклад у розмірі - 2 640,00 грн, а також щомісячну премію в розмірі - 544% посадового окладу, надбавку за особливості проходження служби в розмірі - 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 15 грудня 2023 року № 472-РС та рапорту старшого солдата ОСОБА_1 вх.№35657 від 17.12.2023 за період з 18.12.2023 по теперішній час, суд зазначає наступне.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначені Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Порядок №260).
Відповідно до статті 1 розділу XXVI (Виплата грошового забезпечення за час тимчасового виконання обов`язків за посадою) Порядку №260 військовослужбовцям, які допущені в установленому порядку до тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою, безперервно виконували обов`язки за цією посадою 30 календарних днів і більше, грошове забезпечення виплачується з урахуванням посадового окладу, встановленого для цієї вакантної посади, строком не більше ніж шість місяців.
Як встановлено судом вище, відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 357 від 18.12.2023 старшого солдата ОСОБА_1 , начальника їдальні взводу забезпечення медичної роти військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 15 грудня 2023 року №472-РС на посаду кухара взводу забезпечення медичної роти військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що з 18 грудня 2023 року справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків, шпк «солдат», ВОС – 788569А, посадовий оклад – 2640,00 грн. Призначено щомісячну премію в розмірі — 544% посадового окладу, надбавку за особливості проходження служби в розмірі — 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”.
Як вбачається з довідки розрахунку грошового забезпечення від 25.10.2024 наданої до матеріалів справи, позивачу у грудні 2023 року виплачувалось грошове забезпечення, зокрема із посадовим окладом – 2788,05 грн, нарахованої премії у розмірі 14 672,37 грн, додаткової винагороди у розмірі 30000,00 грн, разом нараховано у розмірі 51939,74 грн. Разом з тим, у січні 2024 року позивачу виплачувалось грошове забезпечення, зокрема із посадовим окладом – 2640,00 грн, нарахованої премії у розмірі 14361,60 грн, додаткової винагороди у розмірі 43548,39 грн, разом нараховано у розмірі 64859,79 грн. У період з січня 2024 року по жовтень 2024 року посадовий оклад позивача у розмірі 2640,00 грн та премії 14361,60 грн є незмінним, а отже виплачувався згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 357 від 18.12.2023.
Суд вказує, що оскільки старший солдата ОСОБА_1 , начальник їдальні взводу забезпечення медичної роти військової частини НОМЕР_1 , у грудні 2023 року виконувала обов`язки за посадою кухара взводу забезпечення медичної роти військової частини НОМЕР_1 менше, ніж 30 календарних днів, то у відповідача у відповідності до Порядку №260 не виник обов`язок для виплати грошового забезпечення з урахуванням посадового окладу, встановленого для цієї посади.
Аналізуючи у сукупності вказані вище норми матеріального права та фактичні обставини справи, судом встановлено, що жодної бездіяльності в діях військової частини НОМЕР_1 в рамках спірних правовідносин наразі судом не встановлено.
Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
За правилами частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
На підставі частини 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
За змістом пункту 9 частини 5 статті 160 КАС України зазначається, що у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням, прав, свобод або інтересів позивача.
Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин.
Обов`язковою умовою визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень, тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення його прав та інтересів з боку відповідача. Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 12.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України. При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок.
Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. В постанові Верховного Суду України від 24.02.2015 по справі №21-34а15 зазначено, що за змістом статті 6 КАС України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас суб`єктивна оцінка порушення права не є абсолютною.
В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів. У рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.
При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.
Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.
Суд наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).
Таким чином адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.
При цьому, порушення вимог Закону бездіяльністю владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання її протиправною є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо бездіяльність суб`єкта владних повноважень є протиправною, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах. Відсутність порушеного права встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Правова позиція щодо обов`язкової умови надання правового захисту судом, як то наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, висловлена Верховним Судом України у постанові від 22.05.2022 по справі № 826/14230/16.
Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №826/4406/16 та від 15.08.2019 у справі №1340/4630/18.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово застосовував критерії, які дозволяють виявити наявність або відсутність охоронюваного законом інтересу в особи, яка звертається за судовим захистом.
Судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який: має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання, але виходить за межі суб`єктивного права; пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві або скарзі особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; є персоналізованим (суб`єктивним), тобто належить конкретній особі - позивачу або скаржнику.
Крім цього особа, яка звертається до суду з позовом повинна довести конкретні факти порушення її прав та інтересів, а саме підтвердити, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи порушені і в результаті визнання тих чи інших дій та/або бездіяльності майнові права чи інтерес заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.
Тобто позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з цим позовом зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином дії/бездіяльність відповідача порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.
Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
У зв`язку з наведеним, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зазначених позовних вимог.
Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача Одинець Катерини Юріївни – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року у справі № 200/7215/24 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 20 травня 2025 року.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                         І. В. Сіваченко

                                                                                                 А. А. Блохін

                                                                                                Т. Г. Гаврищук