Справа № 442/8184/24                                 Головуючий у 1 інстанції: Курус Р. І. 
Провадження № 22-ц/811/3916/24                Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       26 травня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
секретаря: Підлужного В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», третя особа – Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кредит Капітал" про захист прав споживача та зобов`язання вчинити певні дії,

                                       ВСТАНОВИВ:

       В жовтні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», третя особа – Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кредит Капітал" про захист прав споживача та зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування якого зазначав, що починаючи з 30.07.2024 на його адресу почали надходити повідомлення від ТзОВ "ФК "Кредит Капітал" з вимогою сплатити борг за кредитом. Також перевіряючи свою кредитну історію на сайті Українське бюро кредитних історій, позивач виявив, що в його історії міститься інформація про активні кредити, зокрема, за договором №117943911 від 14.07.2016 в розмірі 36940,90 грн. Як зазначив позивач, він ніколи не укладав жодного кредитного договору, не отримував кредитної картки. 
       Позивач зазначає, що на його запит 22.08.2024 третя особа надіслала йому копію заяви № 115706995 від 24.02.2015 з додатками, з якої вбачається, що 24.02.2015 він висловлював пропозицію (оферту) АТ «Банк Форвард» про надання йому споживчого кредиту в сумі 5900 грн. на придбання побутової техніки. Однак, вказані кошти 24.02.2015 були перераховані банком на користь продавця товару, повернуті ним банку у строк до 20.02.2016 і Товариство не висловлює до нього будь-яких вимог, що випливають із заяви від 24.02.2015. 
       Крім цього, на адвокатський запит третьою особою надіслано позивачу договір про відступлення АТ "Банк Форвард" права вимоги №GL1N246202/1, згідно з яким Товариство набуло права вимоги до позивача щодо заборгованості за кредитним договором № 117943911 від 14.07.2016, а саме: за кредитною картою в сумі 36940,9 грн., з яких 18555,41 грн. - тіло заборгованості, 10746,90 грн. - проценти, 7638,58 грн. - комісії.
       Разом з тим, з наведених вище документів не вбачається наявності у нього як заборгованості перед АТ «Банк Форвард» за користування кредитною картою, так і самого факту видачі йому такої карти, а відтак - не підтверджується факт набуття ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» права вимоги до нього за кредитним договором № 117943911 від 14.07.2016, начебто отриманого за договором про відступлення права вимоги № GL1N246202/1.
       Неодноразово звертався до третьої особи з проханням надати копію договору № 117943911 від 14.07.2016, однак договору йому надано не було. 
       Крім цього, зважаючи на відсутність будь-яких доказів існування кредитного договору № 117943911 від 14.07.2016, звертався до відповідача з проханням вилучити з усіх баз даних, володільцем/держателем/розпорядником тощо яких є ТОВ «Українське бюро кредитних історій», інформацію про нього як позичальника (боржника) ТОВ «ФК «Кредит- Капітал» та про наявність у нього заборгованості перед ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» за кредитним договором № 117943911 від 14.07.2016 в розмірі 36940,9 грн.
       Листом від № 1380 від 27.09.2024р. відповідач відмовив йому у задоволенні вказаної вимоги, пославшись на те, що ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» підтвердив факт надання його згоди на поширення інформації щодо нього, а також про коректність даних про кредитний договір № 117943911 від 14.07.2016.
       За таких обставин, оскільки він не укладав кредитного договору №117943911 від 14.07.2016, а відтак не надав своєї письмової згоди на поширення інформації для формування кредитної історії за таким договором – внесення відповідачем такої інформації до його кредитної історії вважає безпідставним.
       Просив суд зобов`язати відповідача вилучити з усіх баз даних, володільцем/держателем/розпорядником тощо яких є ТОВ «Українське бюро кредитних історій», інформацію нього як позичальника (боржника) ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та про наявність у нього заборгованості перед ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» за кредитним договором №117943911 від 14.07.2016 в розмірі 36940,90 грн. 
       Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 листопада 2024 року позов задоволено.
       Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» вилучити з усіх баз даних, володільцем/держателем/розпорядником тощо яких є ТОВ «Українське бюро кредитних історій», інформацію про ОСОБА_1 як позичальника (боржника) ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та про наявність у нього заборгованості перед ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» за кредитним договором №117943911 від 14.07.2016 в розмірі 36940,90 грн. 
       Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.
       Рішення суду оскаржило Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», подавши апеляційну скаргу.
       Не погоджується з рішенням суду. Вважає, що рішення суду незаконне та необґрунтоване.
       Перш за все, звертає увагу на те, що ТОВ “Українське бюро кредитних історій” є володільцем бази даних з наявною Кредитною історією. 
       Так, відповідно до статті 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій»: 
       - бюро кредитних історій (Бюро) - юридична особа, виключною діяльністю якої є збір, 
зберігання, використання інформації, яка складає кредитну історію;        
       Отже, з наведеного можна зробити висновок, що інформація до кредитної історії була надана фінансовою установою, що надала позивачу кредитні кошти. Отже, ТОВ “УБКІ” є взагалі неналежний відповідач у справі, оскільки видалення можливе за заявою користувача (фінансовою установою).
       Апелянту не зрозуміло, яким чином і чому відповідач (ТОВ “УБКІ”) має доводити укладення чи відсутність укладеного договору з третьою особою позивачем. 
       За частинами 1, 2, 5 ст. 9 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» інформація для формування кредитної історії надається Користувачем до Бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з Користувачем. Користувач у разі укладення кредитного правочину та отримання письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації щодо нього надає до Бюро інформацію: 1) про себе, що ідентифікує його як Користувача; 2) про суб`єкта кредитної історії, яка визначена пунктами 1 і 2 частини першої статті 7 цього Закону.
       Не маючи копії кредитного договору, позивач не може напевно стверджувати, що не надавав згоди кредитній фінансовій установі на розміщення інформації про нього в Українському бюро кредитних історій.
       З огляду на наведене, кредитний договір №104545 від 21.08.2017 року з великою ймовірністю мав містити норми, які передбачали збір, зберігання, поширення персональної інформації позичальника-позивача, проте оскільки останній не надав копії кредитного договору, перевірити це неможливо. 
       Таким чином, дії відповідача презюмуються, і суд немає підстав вважати, що відповідач діяв всупереч профільному закону і на свій розсуд розмістив інформацію про позивача в його кредитну історію.
       Враховуючи наведене вбачається, що позивачем невірно обрано спосіб захисту.
       Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
       05 травня 2025 року від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
Інші сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
       З урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
       Сторони мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі, у тому числі через можливість брати участь в судовому засідання в режимі відеоконференції або через представника.
       Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
       Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
       Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
       Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
       Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.        Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
       Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
       Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
       Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.        
Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
       Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Вирішуючи спір. суд першої інстанції дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки матеріалами справи не підтверджено укладення кредитного договору 14.07.2016 за участю ОСОБА_1 №117943911 та наявність згоди позивача на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації щодо нього.
       Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
       Встановлено, що в кредитній історії позивача ОСОБА_1 на момент звернення до суду містилася інформація про активний кредит, зокрема, за кредитним договором № 117943911 від 14.07.2016, а саме: за кредитною картою в сумі 36940,9 грн., з яких 18555,41 грн. - тіло заборгованості, 10746,90 грн. - проценти, 7638,58 грн. - комісії.
       На адвокатський запит 22.08.2024 третя особа надіслала йому копію заяви № 115706995 від 24.02.2015 з додатками, з якої вбачається, що 24.02.2015 він висловлював пропозицію (оферту) АТ «Банк Форвард» про надання йому споживчого кредиту в сумі 5900 грн. на придбання побутової техніки.
       Крім цього, на адвокатський запит третьою особою надіслано позивачу договір про відступлення АТ "Банк Форвард" права вимоги №GL1N246202/1, згідно з яким Товариство набуло права вимоги до позивача щодо заборгованості за кредитним договором № 117943911 від 14.07.2016, а саме: за кредитною картою в сумі 36940,9 грн., з яких 18555,41 грн. - тіло заборгованості, 10746,90 грн. - проценти, 7638,58 грн. - комісії.
       Позивач вказує, що, докази щодо укладення кредитного договору № 117943911 від 14.07.2016 між АТ "Банк Форвард" та позивачем ОСОБА_1 , чи отримання останнім кредитної картки, за якими рахується заборгованість в сумі 36940,90 грн., з яких 18555,41 грн. - тіло заборгованості, 10746,90 грн. - проценти, 7638,58 грн. – комісії, - відсутні.
       У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.       
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Правові та організаційні засади формування і ведення кредитних історій, права суб`єктів кредитних історій та користувачів бюро кредитних історій, вимоги до захисту інформації, що складає кредитну історію, порядок утворення, діяльності та ліквідації бюро кредитних історій визначені Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій».
       Кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до закону.
       У статті 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» закріплено, зокрема, що: бюро кредитних історій (далі - Бюро) - юридична особа, виключною діяльністю якої є збір, зберігання, використання інформації, яка складає кредитну історію; користувачем є юридична особа або фізична особа – суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію.
       Відповідно до статті 5 цього Закону джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються Користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону; відомості державних реєстрів, інформація з інших баз даних публічного користування, відкритих для загального користування джерел за винятком відомостей (інформації), що становлять державну таємницю.
       Згідно п. 1 ч. 1 статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» Бюро вилучає з кредитної історії інформацію в разі відсутності кредитного правочину або визнання його недійсним.
       Відповідно до пункту 2 частини першої статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» бюро вилучає з кредитної історії всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього.
       За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
       Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
       Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
       Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
       Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
       Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
       Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17), саме тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц).
       Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (така ж правова позиція викладена у постанові колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі №910/6642/18).
       Звертаючись до суду з позовом про зобов`язання відповідача виключити всю інформацію, що міститься у кредитній історії, ОСОБА_1 зазначив підставою позову неукладення кредитного договору від 14.07.2016 та його письмової згоди на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації щодо нього.
Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 не надав доказів відсутності кредитного договору укладеного 14.07.2016 року з АТ "Банк Форвард" чи визнання його недійсним.
       Визнання оспорюваного кредитного договору недійсним буде достатнім та ефективним для захисту порушених прав позивача, оскільки відповідно до пункту 1 частини першої статті 10 Закону України "Про організацію формування та обігу кредитних історій" визнання кредитного договору недійсним є підставою для його вилучення з кредитної історії.
       Наведена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі №619/598/21 (провадження № 61-20498 св 21), якою позовні вимоги були задоволені, а кредитний договір було визнано недійсним.
       З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Відповідно до ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
       Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
УХВАЛИВ:

       апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» – задоволити.
       Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 листопада 2024 року – скасувати.
       Ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», третя особа – Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кредит Капітал" про захист прав споживача та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
       Повний текст постанови складено 26 травня 2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

                                                                Шеремета Н.О.