УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/2004/24 Головуючий у 1-й інст. Літвин О. О. 
Категорія 76 Доповідач Григорусь Н. Й. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року м. Житомир

Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Григорусь Н.Й.,
суддів         Коломієць О.С., Шевчук А.М.
секретаря судового засідання         Болейко А.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №285/2004/24 за позовом ОСОБА_1 до Стриївської сільської ради Звягельського району Житомирської області про оскарження рішення про застосування дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 14 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Літвин О.О. у м. Звягель,
в с т а н о в и в :
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що розпорядженням сільського голови Стриївської сільської ради Звягельського району від 16.01.2024 за №4-к їй як завідуючій клубом с.Івашківка оголошено догану. Розпорядженням цього ж сільського голови від 18.01.2024 за №7-к її було попереджено про наступне вивільнення в порядку ст. 49-2 КЗпП України, а розпорядженням від 12.03.2024 за №28-к – звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.
Прийняті рішення вважає незаконними із таких підстав.
Від неї вимагалась заява про звільнення за власним бажанням по тій причині, що відсутні кошти на оплату праці. Коли відмовилась писати таку заяву, то була оголошена догана за неіснуюче порушення трудової дисципліни, оскільки 21, 26 та 28 грудня 2023 року була відсутня на роботі з поважних причин, а потім видано розпорядження про майбутнє вивільнення та звільнено з роботи. Вважає, що має місце фіктивне скорочення штату, її посада завідуючої клубом в с.Івашківка з оплатою 0,5 посадового окладу так і залишилась. Крім того, роботодавцем не було дотримано вимоги ст. 49-2 КЗпП України – не вживались заходи щодо надання їй іншої роботи, не попереджено центр зайнятості про її звільнення. Незаконне звільнення призвело до обтяження її матеріального стану та втрати нормальних життєвих зв`язків, що в свою чергу спричинило моральну шкоду, яку вона оцінює у 2000 грн.
Посилаючись на вказані обставини, просила:
-        визнати незаконним розпорядження сільського голови Стриївської сільської ради Звягельського району від 16.01.2024 за №4-к про накладення на неї дисциплінарного стягнення у вигляді догани;
-        поновити її на посаді завідуючого клубом с.Івашківка, Звягельського району, Житомирської області з 18 березня 2024 року та стягнути на її користь втрачений заробіток за період вимушеного прогулу;
-        стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати та моральну шкоду в розмірі 2000 грн.
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 14 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині вирішення спору про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її вимоги, а в решті рішення суду залишити без змін.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції було встановлено, що при її звільненні відповідачем не були дотримані вимоги ст. 49-2 КЗпП України, а саме не запропоновано іншої роботи при наявності вакантних посад, а також не повідомлено державну службу зайнятості про її працевлаштування або взяття на облік як вивільненого працівника. Проте, суд при ухваленні оскаржуваного рішення не прийняв до уваги ці обставини та прийшов до невірного рішення в частині відмови у задоволенні її позову у вище означеній частині.
Відзив на апеляційну скаргу Стриївська сільська рада Звягельського району Житомирської області не подавала. Від представника ОСОБА_2 надійшла заява, в якій він просив розгляд справи проводити за його відсутності та в задоволенні апеляційної скарги відмовити.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник – адвокат Купець Л.П. доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 06.02.2014 прийнята на посаду завідувача клубом с Івашківка Суслівської сільської ради (а.с. 52 зворот).
16.07.2019 Суслівську сільську раду реорганізовано шляхом приєднання до Стриївської сільської ради (а.с. 53).
Рішенням 23-ї сесії Стриївської сільської ради №VІІ/2024/23-8 від 17.01.2024 внесено Зміни до рішення третьої сесії VIII скликання від 28.01.2021 №VІІ/2021/3-7 «Про затвердження структури та штатної чисельності працівників культури та бібліотек Стриївської сільської ради», де, зокрема, вилучено посаду «завідувач клубу» в розділі «Клуб с. Івашківка» (п. 1.1), затверджено відповідні зміни у структурі та штатній чисельності працівників культури та бібліотек сільської ради (а.с. 38).
У Додатку №1 до рішення №VІІ/2024/23-8 в структурі та штатній чисельності працівників культури та бібліотек Стриївської сільської ради та в типовому штатному розписі на 2024 рік по галузі «Клубні заклади», затвердженому 18.03.2024, посада «завідувач клубу» в с. Івашківка відсутня (а.с. 39, 61).
18.01.2024 розпорядженням сільського голови Стриївської сільської ради Звягельського району №7-к працівників культури та бібліотек Стриївської сільської ради, в тому числі і ОСОБА_1 , попереджено про наступне вивільнення в порядку п. 1 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України на підставі вище зазначеного рішення №VІІ/2024/23-8. Із даним розпорядженням позивач під особистий підпис ознайомилась 18.01.2024 (а.с. 40).
Розпорядженням сільського голови №28-к від 12.03.2024 ОСОБА_1 звільнено з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України з 18.03.2024 у зв`язку зі скороченням штату працівників, з яким ОСОБА_1 ознайомилась 21.03.2024 (а.с. 7).
З аналізу норм пункту 1 статті 40, статті 42 КЗпП України, якою врегульовано питання вивільнення працівників в зазначених випадках, слідує, що при звільненні за пунктом 1 діють переваги на залишення на роботі, що встановлені статтею 42 КЗпП України. До кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, і працівників, які не мають таких переваг та підлягають звільненню, входять всі працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві, установі, а не тільки ті, хто працює в структурному підрозділі, в якому виконував роботу чи займав посаду працівник, який підлягає звільненню.
При цьому судом враховано, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Звільнення з цієї підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (частина друга статті 40 Кодексу законів про працю України).
Згідно із частиною 1 статті 49-2Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (частина 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України).
Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Відповідно до абз.1 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судам трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
Крім того, не допускається звільнення працівника з iнiцiативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Вирішуючи спір в означеній частині, суд першої інстанції із врахуванням норм ч. 2 ст. 2, ст. 5-1, п. 1 ч. 1 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України обґрунтовано вважав, що звільнення позивача відбулося в повній відповідності із нормами КЗпП України, а тому в задоволенні позову їй слід відмовити, а оскільки судом не встановлено порушення трудових прав позивача з боку відповідача (роботодавця), тому і відсутні підстави для задоволення решти її позовних (похідних) вимог, зокрема про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права при вирішенні даного позову.
Посилання апелянта на недотримання роботодавцем вимог ст. 49-2 КЗпП України є неприйнятними з огляду на таке.
Із наданих сільським головою Стриївської сільської ради довідок №296 від 13.06.2024 та №313 від 01.07.2024 вбачається, що рівнозначна посада в структурі та штатній чисельності сільської ради в період часу з 18.01.2024 (день попередження про наступне звільнення) по 18.03.2024 (день звільнення позивача), на яку ОСОБА_1 могла б претендувати, була відсутня. На наявні вакантні посади заступника сільського голови, начальника відділу благоустрою ЖКГ, державного реєстратора, спеціаліста І категорії з юридичних питань та спеціаліста землевпорядника, призначення на які здійснюється за конкурсним відбором, оголошень про їх проведення не було (а.с. 44, 49).
Крім того, судом першої інстанції враховано правову позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 14.02.2023 /справа №519/1151/18/, відповідно до якої обов`язок роботодавця запропонувати робітнику, якого звільняють у зв`язку зі скороченням, не всі вакантні на підприємстві посади, а тільки ті, які відповідають його професії чи спеціальності, або іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду.
Однак, як вище зазначалось, вакантні посади у сільській раді за відповідною професією чи спеціальністю, яку позивач могла б виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації та досвіду роботи, були відсутні, як на день її попередження про скорочення, так і на день звільнення. При цьому сама позивач не вказує вакантну посаду, що наявна у відповідача, на яку вона могла б претендувати за своїм фахом та освітою.
За приписами ст. 49-2 КЗпП України при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, повідомляє державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників. 
Ст. 48 ЗУ «Про зайнятість населення» визначає критерії масового вивільнення. Це одноразове або протягом:
•        одного місяця:
•        вивільнення 10 і більше працівників, якщо чисельність працівників компанії складає від 20 до 100 працівників
•        вивільнення 10 і більше відсотків працівників якщо чисельність працівників компанії складає від 101 до 300 працівників
•        трьох місяців – вивільнення 20 і більше відсотків працівників незалежно від чисельності працівників.
Звільнення позивача не підпадає під критерій масового вивільнення, отже та обставина, що роботодавець не повідомив державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників, в тому числі і ОСОБА_1 , не є порушенням вимог ст. 49-2 КЗпП України. Окрім того, 18.01.2024 Стриївською сільською радою було надано інформацію про запланове масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (а.с. 117). 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, районний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 
Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга  позивача не містить, в ході апеляційного розгляду  остання та її представник також не навели таких обставин.
Рішення суду першої інстанції щодо вимоги про оскарження розпорядження про накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани не оскаржується, а відтак не є предметом апеляційного розгляду.
Інші аргументи апеляційної скарги є аналогічними доводам, зазначеним в позовній заяві, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 367 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень апеляційного суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 14 листопада 2024 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 03 квітня 2025 року.