ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 квітня 2025 року
м. Київ
 
справа № 363/3210/20
провадження № 61-3605св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - Димерська селищна рада Вишгородського району Київської області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника 
ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Немировської О. В., Стрижеуса А. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Димерська селищна рада Вишгородського району Київської області, про усунення перешкод 
в користуванні земельною ділянкою та відшкодування моральної шкоди.
 
Позов мотивовано тим, що за результатом обміру належних позивачу земельних ділянок складено акт відновлення поворотних точок меж земельних ділянок та передання межових знаків на зберігання, відповідно до якого встановлено, що власник сусідньої земельної ділянки з кадастровим номером 3221855300:19:054:6001 на АДРЕСА_1 ОСОБА_2 самовільно зайняла частину земельних ділянок позивача та на захопленій частині його земельної ділянки без відповідних дозвільних документів здійснила будівництво будівлі.
 
Після отримання акта відновлення поворотних точок меж земельних ділянок позивач за власні кошти встановлював паркан між земельними ділянками 
з кадастровим номером 3221855300:19:054:6001, яка належить відповідачці, та ділянками з кадастровими номерами 3221855300:19:054:0501 та 3221855300:19:054:0502, які належать ОСОБА_1 на праві власності. Вказував, що під час встановлення паркану між позивачем та відповідачкою виник конфлікт, в результаті чого ОСОБА_2 зіпсувала частину встановленого паркану.
 
Фактичним користувачем земельної ділянки з кадастровим номером 3221855300:19:054:6001 є ОСОБА_3 , яка проживає за адресою: 
АДРЕСА_2 , яка часто влаштовує конфлікти та перешкоджає вільно користуватися належними позивачу земельними ділянками, що є порушенням норм чинного законодавства.
 
ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив зобов?язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою
з кадастровим номером 3221855300:19:054:0502, площею 0,0033 га і площею 0,0001 га, а саме здійснити знесення (демонтаж) за власний рахунок самовільно встановленої споруди, частину стіни житлового будинку, площею 0,0001 га, довжиною 5,7 метрів, розташованої в межах земельної ділянки, кадастровий номер 3221855300:19:054:0502; зобов?язати ОСОБА_2 усунути перешкоди 
в користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером 3221855300:19:054:0501, площею 0,0020 га, а саме здійснити видалення насаджень (кущів), розташованих в межах земельної ділянки з кадастровим номером 3221855300:19:054:0501; заборонити ОСОБА_2 і ОСОБА_3 вчиняти дії, що перешкоджають встановленню ОСОБА_1 паркану на межі між земельними ділянками з кадастровими номерами 3221855300:19:054:0502, 3221855300:19:054:0501 і ділянкою 3221855300:19:054:6001; стягнути з ОСОБА_3 на свою користь моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн; стягнути із ОСОБА_2 на свою користь моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн; стягнути із ОСОБА_2 на свою користь судові витрати в розмірі 2 340,80 грн та витрати зі сплати коштів за проведення земельно-технічної експертизи в розмірі 16 474,56 грн.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02 листопада 2023 року позовні вимоги задоволено частково.
 
Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером 3221855300:19:054:0502, площею 0,0033 га, і 0,0001 га, шляхом знесення (демонтажу) за власний рахунок самовільно встановленої частини стіни житлового будинку, площею 0,0001 га, довжиною 5,7 метрів, розташованої в межах земельної ділянки з кадастровим номером 3221855300:19:054:0502, в межах, визначених в додатку № 1 до висновку експерта № 33437/21-41.
 
Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером 3221855300:19:054:0501, площею 0,0020 га, шляхом звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки в межах, визначених в додатку № 1 до висновку експерта № 33437/21-41.
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції встановив порушене право позивача, яке підлягає захисту шляхом усунення перешкод в користуванні та володінні його майном, а тому з метою ефективного захисту порушеного права суд вважав необхідним зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди позивачу у володінні та користуванні його земельними ділянками шляхом знесення (демонтажу) за власний рахунок самовільно встановленої частини стіни житлового будинку на земельній ділянці з кадастровим номером 3221855300:19:054:0502 та шляхом звільнення самовільної зайнятої земельної ділянки з кадастровим номером 3221855300:19:054:0501.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
 
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 листопада 2023 року скасовано і ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що відхилення від юридичних меж земельних ділянок має ланцюгову реакцію і таке зміщення має місце не тільки щодо земельних ділянок, які належать сторонам, а і в інших сусідів. Таким чином, потрібно спочатку провести інвентаризацію земель по всій вулиці, привести у відповідність всю технічну документацію та інформацію у ДЗК, а вже потім встановлювати, чи наявні порушення прав землевласників. Вирішення спору в обраний позивачем спосіб призведе до необхідності в подальшому зносити нежитлові приміщення іншого сусіда, які також будуть знаходиться за юридичними межами його земельної ділянки. Позивач не надав доказів, що відповідач свідомо проводила будівництво будинку не на своїй земельній ділянці, а на сусідній, і на час будівництва межі чітко були винесені в натурі, 
а відповідач, незважаючи на це, зводила будинок на чужій землі. Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
11 березня 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року і залишити в силі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 листопада 2023 року.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що, відхиляючи висновок експерта від 
19 жовтня 2022 року № 33437/21-41, апеляційний суд не вказав мотивів відхилення. Поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_2 не оскаржувала висновок експерта і не надала жодних заперечень щодо його результатів. Апеляційний суд безпідставно взяв до уваги пояснення третьої особи. Доказів, які підтверджували б пояснення третьої особи, у матеріалах справи немає. Апеляційний суд проігнорував захист права власності на нерухоме майно та обмежив право на вільне користування належними позивачу земельними ділянками. Факт порушення прав позивача підтверджено висновком експерта від 19 жовтня 2022 року № 33437/21-41. Відповідач не надала жодного доказу про правомірність будівництва споруди на частині земельної ділянки позивача.
 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення представник заявника зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі 
№ 689/1754/16-ц, від 17 серпня 2023 року у справі № 128/2821/21, від 15 травня 2021 року у справі № 559/3597/13-ц, від 22 вересня 2021 року у справі 
№ 533/879/20, від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Крім того, підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення представник заявника зазначає порушення судом норм процесуального права, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази, суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Аргументи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Вишгородського районного суду Київської області.
 
29 квітня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

 
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Короткий зміст фактичних обставин справи
 
Відповідно до державного акта серії ЯД, № 709966, від 06 березня 2007 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером 3221855300:19:054:0502, площею 0,1500 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель 
і споруд, на АДРЕСА_3 .
 
Згідно з державним актом серії ЯД, № 709967, від 06 березня 2007 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером 3221855300:19:054:0501, площею 0,0999 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, на АДРЕСА_3 .
 
Відповідно до акта відновлення поворотних точок меж земельних ділянок та передання межових знаків на зберігання від 22 липня 2022 року, складеного інженером-землевпорядником ОСОБА_5 в присутності власника земельних ділянок ОСОБА_1 , проведено відновлення поворотних точок меж земельних ділянок загальною площею 0,1500 га і 0,0999 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та для ведення особистого селянського господарства на АДРЕСА_3 . Поворотні точки зовнішньої межі, що нечітко виражені на місцевості, закріплені межовими знаками довготривалого зберігання, які передано власнику на зберігання. Вказаний акт підписано також 
і ОСОБА_2 .
 
За результатами зазначеного акта складено також абрис меж земельних ділянок з кадастровими номерами 3221855300:19:054:0501, 3221855300:19:054:0502.
 
Земельні ділянки позивача від лінії А до Д межують із сусідньою земельною ділянкою з кадастровим номером 3221855300:19:054:6001 на 
АДРЕСА_1 , яка згідно з листом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 11 жовтня 2021 року № 225/466-21 зареєстрована за ОСОБА_2 відповідно до реєстрації речового права від 
04 квітня 2017 року, зареєстрованого за № 19789468.
 
Відповідно до висновку експерта від 19 жовтня 2022 року № 33437/21-41 за результатами проведення земельно-технічної експертизи фактичне розташування паркану, зафіксоване геодезичним обладнанням під час проведення обстеження, не відповідає лінії межі земельних ділянок 
з кадастровими номерами 3221855300:19:054:0501, 3221855300:19:054:0502 
і межі суміжної земельної ділянки з кадастровим номером 3221855300:19:054:6001 (межі яких визначені координатами з бази даних ДЗК).
 
Дана невідповідність полягає у зміщенні останнього на відстані від 0,09 м до 1,62 м у бік земельних ділянок з кадастровими номерами 3221855300:19:054:0501 та 3221855300:19:054:0502, відповідні проміри у додатку № 1 до висновку зображено цифрами та стрілками синього кольору.
 
Фактичне розташування металевих стовпів зеленого кольору у кількості 8 штук повністю збігається із юридичними межами суміжних земельних ділянок 3221855300:19:054:0502 та 3221855300:19:054:6001; в додатку № 1 до висновку зображено точками та цифрами зеленого кольору 1-8.
 
Виявлено накладення меж фактичного користування земельної ділянки ОСОБА_2 з кадастровим номером 3221855300:19:054:6001 на юридичні межі земельних ділянок ОСОБА_1 з кадастровими номерами 3221855300:19:054:0501 і 3221855300:19:054:0502; площі накладання становлять 0,0020 га (20 кв. м) і 0,0033 га (33 кв. м) відповідно; в додатку № 1 до висновку зображені у вигляді заштрихованих похилими лініями синього кольору контурами та позначені «S2-0.0033 га», «S3-0.0020 га».
 
Фактичні межі користування земельної ділянки ОСОБА_2 з кадастровим номером 3221855300:19:054:6001 з північної сторони земельної ділянки від точки 1 до точки 4 зміщені на відстані від 0,09 м до 1,62 м у зовнішній бік земельної ділянки, тобто площа користування збільшується.
 
Встановлено, що частина житлового будинку площею 0,0001 га (1 кв. м) за адресою АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 , фактично розташована за юридичними межами земельної ділянки з кадастровим номером 3221855300:19:054:6001, та, в свою чергу, цією ж площею (0,0001 га) розташована в юридичних межах суміжної земельної ділянки з кадастровим номером 3221855300:19:054:0502, яка належить ОСОБА_1 .
 
Встановити часову послідовність вказаного накладення не вбачається можливим у зв?язку з відсутністю в матеріалах справи інформації щодо точних дат проведення топографо-геодезичних робіт при виготовленні документації із землеустрою на земельні ділянки з кадастровими номерами 3221855300:19:054:0501, 3221855300:19:054:0502, 3221855300:19:054:6001 та дати будівництва житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 .
 
Всі будівлі, споруди та інші об?єкти сторін у справі, зафіксовані під час обстеження об?єктів дослідження геодезичним обладнанням, розташовані 
в юридичних межах земельних ділянок з кадастровими номерами 3221855300:19:054:0501, 3221855300:19:054:0502, 3221855300:19:054:6001 згідно з координатами поворотних точок з бази даних ДЗК (додаток № 1 до висновку).
 
У поясненнях Димерської селищної ради зазначено, що, аналізуючи топографо-геодезичний план земельних ділянок та наявний в Димерській селищній раді ортофотоплан на вул. Глибочицькій в смт Димер, можна дійти висновку, що юридичні межі суміжних земельних ділянок не відповідають фактичним межам (фактичним парканам та огорожам) таким чином, що у випадку виносу їх 
в натуру (на місцевість) доведеться переносити існуючі огорожі також 
і суміжним землевласникам ділянок, АДРЕСА_4 , що, в свою чергу, викличе ланцюгову реакцію.
 
Окрім цього, юридична межа земельної ділянки з кадастровим номером 3221855300:19:054:0502, яка належить ОСОБА_1 , не співпадає 
з фактичною огорожею із західної сторони (від земель комунальної власності АДРЕСА_1 ) орієнтовно від 1,57 м до 1,90 м в різних частинах межі. Юридична межа земельної ділянки з кадастровим номером 3221855300:19:054:6001, яка належить ОСОБА_2 , не співпадає 
з фактичною огорожею із західної сторони (від земель комунальної власності АДРЕСА_1 ) орієнтовно від 0,83 м до 1,57 м в різних частинах межі. Разом з тим юридична межа земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 , накладається на фактичні межі іншого суміжника (кадастровий номер 3221855300:19:054:0704 ОСОБА_6 ) та на його погріб.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.
 
У статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
 
Згідно із статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
 
У частині першій та другій статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
Згідно із статтею 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.
 
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень порушень його права власності від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлених судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.
 
У частинах першій та другій статті 103 ЗК України встановлено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
 
У частинах першій, другій, третій статті 152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, 
і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
 
Відповідно до частини другої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування 
і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян 
і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.
 
Згідно із статтею 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж; а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.
 
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).
 
Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Положення зазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
 
Апеляційний суд надавши належну і обґрунтовану оцінку всім наявним 
в матеріалах справи доказам, зробив правильний висновок про відмову 
в задоволенні позову.
 
Апеляційний суд правильно зазначив, що за обставин цієї справи знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд невмотивовано не взяв до уваги висновок експерта від 19 жовтня 2022 року № 33437/21-41 
є безпідставними, оскільки відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване 
в судовому рішенні. Крім того, аналіз змісту оскаржуваного судового рішення свідчить про те, що апеляційний суд надав оцінку вказаному висновку експерта.
 
Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених 
у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені апеляційним судом у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

 

 
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови Київського апеляційного суду від 13 лютого 
2024 року- без змін, оскільки підстав для її скасування немає.
 
З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             В. М. Коротун

 
Є. В. Коротенко

 
М. Є. Червинська