ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року		Справа № 300/8130/24 пров. № А/857/8816/25	

   Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Гудима Л.Я., Онишкевича Т.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 7 лютого 2025 року (суддя Остап`юк С.В., м. Івано-Франківськ), -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі ГУПФ), в якому просила:
визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугу років від 19.08.2024 №091630015878 (далі Рішення); 
зобов`язати зарахувати до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії за вислуги років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» (далі Закон №1697-VII), період роботи з 16.03.1998 до 30.06.2001 на посаді державної служби та призначити з 12.09.2024 пенсію за вислугу років згідно з статтею 86 Закону №1697-VII.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 7 лютого 2025 року позов задоволено повністю.
Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на   неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
В доводах апеляційної скарги вказує, що в позивача відсутній необхідний стаж роботи 25 років, який враховується для вислуги років та є однією з підстав призначення пенсії. До вислуги років не враховано період роботи з 16.03.1998 по 29.06.2001, оскільки остання, перебуваючи на посаді спеціаліста з питань захисту державної таємниці, не мала вищої юридичної освіти.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає судове рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на судове рішення, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Задовольняючи позов,  суд першої інстанції дійшов висновку, що період роботи позивача з 16.03.1998 до 02.12.2002 в прокуратурі Івано-Франківської області на посаді спеціаліста з питань захисту державної таємниці державній службі, підлягає зарахуванню до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з статтею 86 Закону №1697-VII.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що 12.09.2024 позивач звернулася до ГУПФ із заявою про призначення пенсії за вислугу років згідно з Законом №1697-VII.
Згідно довідки Івано-Франківської обласної прокуратури за № 07-501вих-24 від 16.08.2024 стаж роботи позивача в органах прокуратури, станом на 16.08.2024, складає 26 років 4 місяці 17 днів.
Рішенням відмовлено позивачу у призначенні пенсії за вислугу років позивачу згідно з Законом №1697-VII.
Вказано, що страховий стаж позивача становить 36 років 13 днів, стаж за вислугу років становить 23 роки 1 місяць 4 дні, в тому числі на посадах прокурорів 17 років 5 місяців 17 днів, при необхідному стажі за вислугу років не менше 25 років, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів не менше 15 років. 
До страхового стажу не зараховано період роботи з 01.06.1987 до 01.07.1987 у зв`язку з тим, що запис про звільнення не засвідчено печаткою підприємства. 
До вислуги років зараховано період роботи з 30.06.2001 до 02.12.2002 та з 03.06.2020 до 16.08.2024 (5 років 7 місяців 17 днів) як стаж роботи на посаді державного службовця з вищою юридичною освітою.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з статтею 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-ІV) законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Спеціальні умови пенсійного забезпечення за особливостями професійного статусу особи передбачені, зокрема, Законом №1697-VII.
У зв`язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.
Статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років. 
Так, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.
З аналізу наведеної норми вбачається, що право на пенсійне забезпечення за вислугу років відповідно до  статті 86 Закону №1697-VII виникає у прокурорів, які на день звернення мають необхідну кількість вислуги років (тобто загальний стаж), з якої у тому числі наявний необхідний визначений  Законом  стаж роботи на посадах прокурорів.
Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.
Згідно частиною шостою статті 86 Закону № 1697 до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи: на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.
Відповідно до частини восьмої статті 86 Закону № 1697-VII право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров`я, у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв`язку із скороченням кількості прокурорів, у зв`язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед зверненням за призначенням пенсії.
Таким чином, для набуття права на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку станом на час звернення із заявою про призначення пенсії, стаж позивача мав становити - 25 років, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.
Як слідує з матеріалів справи, ГУПФ відмовило позивачу в призначенні пенсії за вислугою років відповідно до вимог статті 86 Закону №1697-V11 через відсутність на день звернення стажу за вислугою років 25 років. 
Згідно з розрахунком стажу для призначення пенсії, пенсійним органом зазначено, що загальний страховий стаж позивача становить 36 років 13 днів, стаж за вислугу років 23 роки 1 місяць 4 дні. Водночас, період роботи позивача з 16.03.1998 по 30.06.2001 не зараховано до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугою років відповідно до статті 86 Закону №1697-VII.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що під час вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для зарахування періодів роботи на таких посадах до стажу за вислугу років, належить застосовувати норми законодавства, чинні на час роботи особи на відповідних посадах.
Відповідно до пункту 8 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про державну службу» (далі Закон № 889-VІІІ) стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Посади і органи, час роботи, в яких зараховується до стажу державної служби, визначено «Порядком обчислення стажу державної служби», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283 (чинним на час періоду роботи позивача, далі Порядок №283).
Відповідно до пункту 1 вказаного Порядку №283 ним визначаються посади і органи, час роботи в яких зараховуються до стажу державної служби.
Згідно з пунктом 2 Порядку №283 до стажу державної служби зараховується робота (служба) серед інших на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у статті 25 Закону України «Про державну службу» №3723-12, а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців; на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, інших органів управління військових формувань, державної податкової та контрольно-ревізійної служби.
При цьому, наявність вищої юридичної освіти або застереження на випадок її відсутності в осіб, які займають посади державних службовців, для обрахування стажу державної служби Порядком №283 не передбачено.
Зокрема, така вимога внесена законодавцем лише з 01.09.1999 на підставі наказу Головного управління державної служби України від 01.09.1999 № 65 (що був чинним станом на час виникнення спірних правовідносин), яким затверджено Довідник типових професійно-кваліфікаційних характеристик посад державних службовців відповідно до пункту 2.6 якого державний службовець повинен мати, як правило, повну вищу освіту (освітньо-кваліфікаційний рівень - спеціаліст, магістр) за спеціальностями галузі «Державне управління» або іншими, професійно орієнтованими для державної служби з додатковим підвищенням кваліфікації за професійними програмами вказаної галузі, а на посадах спеціалістів VII категорії державних службовців припустиме використання фахівців з базовим рівнем вищої освіти (бакалавр).
Отже, вказаною нормою передбачалося, що державний службовець повинен мати, як правило, повну вищу освіту (а не обов`язково).
Станом на 16.03.1998 позивач закінчила Прикарпатський університет імені Василя Стефаника (29.06.1996) та здобула ступінь спеціаліста за спеціальністю «дошкільне виховання», а також навчалась на 1 курсі бакалаврату за спеціальністю «право» у вказаному закладі освіти, який  закінчила 30.06.2001, отримавши ступінь бакалавра.
Згідно з пунктом 4 Порядку №283 документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи.
Матеріалами справи, зокрема, записом №8 в трудовій книжці від 04.06.1987 серії НОМЕР_1 , підтверджується, що позивач в період з 16.03.1998 по 30.06.2001 року працювала на посаді спеціаліста з питань захисту державних таємниць. Присвоєно 13 ранг державного службовця в прокуратурі Івано-Франківської області на підставі наказу від 16.03.1998 №107.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 13.12.1999 №2288 «Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів», яка діяла на той час, посада спеціаліста з питань захисту державних таємниць була передбачена у схемі посадових окладів спеціалістів. 
Суд апеляційної інстанції також враховує лист Міжрегіонального управління національного агентства України з питань державної служби у Чернівецькій, Івано-Франківській та Тернопільській областях, скерований на запит позивача, де зазначено, що до стажу державної служби може бути зараховано період роботи позивача з 16.03.1998 по 02.12.2022 на посаді спеціаліста з питань захисту державних таємниць режимно-секретної частини прокуратури Івано-Франківської області.
Таким чином, з урахуванням наведених правових норм та встановлених у справі обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність дії відповідача щодо не зарахування до стажу роботи на посаді спеціаліста з питань захисту державної таємниці з 16.03.1998 до 30.06.2001. Період роботи на цій посаді підлягає зарахуванню до стажу державної служби та у сукупності із стажем роботи на посаді прокурора складає підставу для призначення пенсії відповідно до статті 86 Закону №1697-VII.
Оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 7 лютого 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	Т. В. Онишкевич