КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5675/2025
Справа № 758/8953/20
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем     України
 
16 квітня 2025 року                                                                                                   
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                 Кашперської Т.Ц.,
суддів                                      Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря               Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Подільського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Войтенко Т.В. в м. Київ 03 грудня 2024 року за скаргою ОСОБА_1 на дії та повідомлення державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Луценко Аліни Сергіївни, заінтересована особа фізична особа-підприємець Бараненко Володимир Юрійович,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
 
17 липня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даною скаргою, просила визнати неправомірними дії державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ( далі Подільського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ)) Луценко А.С. при винесенні повідомлення 05 липня 2024 року про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого документу № 758/8953/20 від 27 травня 2024 року, виданого Подільським районним судом м. Києва, неправомірними та скасувати повідомлення; зобов`язати Подільський ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) прийняти до виконання і відкрити виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 758/8953/20 від 27 травня 2024 року, виданого Подільським районним судом м. Києва.
Скаргу обґрунтовувала тим, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14 вересня 2022 року в справі № 758/8953/20, залишеним без змін постановою апеляційного суду, задоволено позов ОСОБА_1 - визнано недійсним договір купівлі-продажу рухомого майна від 01 квітня 2020 року, укладений ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 , витребувано із володіння ФОП ОСОБА_4 споруди (конструкції, павільйони, кіоски), що розташовані за адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , які належали ФОП ОСОБА_3 . 27 травня 2024 року ОСОБА_1 отримала виконавчий лист та звернулася до Подільського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) із заявою про відкриття виконавчого провадження.
08 липня 2024 року ОСОБА_1 отримала засобами поштового зв`язку повідомлення державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, яке, на її думку, є незаконним та необґрунтованим, порушує її права як стягувача, прийнято безпідставно з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню.
Наголошувала, що поданий нею виконавчий лист повністю відповідає вимогам до виконавчого документу, передбаченим ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», в ньому зазначено, що заходом виконавчого впливу на боржника є витребування з володіння відповідача, що означає вилучення у боржника тих споруд (конструкції, павільйони, кіоски), що розташовані за адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , які належали ФОП ОСОБА_3 , щодо яких тривав судовий спір. Крім того, державний виконавець помилково дійшла висновку, що незрозумілим є стягувач, якому необхідно передати спірне майно. Проте у виконавчому листі судом чітко зазначено, що стягувачем є ОСОБА_1 , що виключає будь-яку неоднозначну ідентифікацію особи стягувача. 
Відтак, на думку скаржника, у державного виконавця були відсутні будь-які підстави для повернення виконавчого документа стягувачу, а наведені в оскаржуваному повідомленні доводи про те, що виконавчий лист не передбачає заходів примусового виконання, є необґрунтованими та безпідставними. 
        
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 03 грудня 2024 року в задоволенні скарги відмовлено.
 
ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 03 грудня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її скаргу.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зауважувала, що судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі недостовірно викладені твердження представника Кравченко Т.В.
Також в оскаржуваній ухвалі судом зазначено, що державний виконавець звертала увагу суду, що після вирішення питання про виправлення описки в судовому рішенні його резолютивна частина вже не відповідала змісту зазначеної у виконавчому листі резолютивної частини рішення, яке підлягало виконанню. Натомість, в жодній письмовій заяві по суті скарги державним виконавцем не зазначались подібні висновки, про які зазначено судом в оскаржуваній ухвалі. Представником відділу було зазначено лише, що ухвала Подільського районного суду м. Києва від 06 червня 2024 року в справі № 758/8953/20 про виправлення помилки у рішенні суду, відповідно до ЄДРСР, не набрала законної сили, що суттєво відрізняється від висновків суду в оскаржуваній ухвалі. Фактично суд першої інстанції безпідставно перекрутив та додумав твердження держаної виконавчої служби.
Вказувала, що судом першої інстанції проігноровано вимоги ст. 129-1, ч. 2 ст. 19 Конституції України, п. 1 ст. 1, п. 1 ст. 2, п. 1 ст. 3, п.п. 3, 5 п. 1 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження». З аналізу виконавчого листа вбачається, що заходом виконавчого впливом на боржника є витребування з володіння відповідача, що означає вилучення у боржника тих споруд (конструкції, павільйони, кіоски), що розташовані за адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , які належали ФОП ОСОБА_3 , щодо яких тривав судовий спір.
Наводила зміст п. 3 ст. 18, п. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», вказувала, що суд не зважив на обґрунтування апелянта про те, що державним виконавцем в межах, визначених Законом України «Про виконавче провадження», не було відкрите виконавче провадження, не було отримано від сторін пояснень, не витребувано необхідної інформації для виконання рішення суду, не було подано до суду заяви про роз`яснення рішення, яке, на думку виконавця, не зрозуміле. 
Крім того, суд першої інстанції помилково погодився з позицією Подільського ВДВС щодо висновку про невизначеність особи стягувача, якому необхідно передати майно.
Звертала увагу, що і судом, і Подільським ВДВС було проігноровано положення п. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник; стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Відтак, враховуючи, що у виконавчому документі чітко зазначено, що стягувачем є ОСОБА_1 , це виключає будь-яку неоднозначну ідентифікацію особи стягувача, а тому і дія щодо примусового витребування має бути вчинена на користь стягувача ОСОБА_1 .
Також суд помилково дійшов висновку, що державний виконавець позбавлений права на власний розсуд тлумачити, яке саме конкретне майно мав на увазі суд у мотивувальній частині рішення, однак не зазначив його в резолютивній частині рішення. Наголошувала, що в жодному з поданих до суду документів нею не зазначалося про необхідність державного виконавця тлумачити на власний розсуд такі обставини, оскільки державний виконавець діє виключно в межах Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, а тому зобов`язаний був в межах наданих прав і повноважень вчинити всі дії для примусового виконання рішень суду відповідно до ст. 1, 18 Закону. 
За таких обставин, повертаючи виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання з вищезазначених підстав, державний виконавець не виконав обов`язки, покладені на нього Законом України «Про виконавче провадження», оскільки виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати необхідну для проведення виконавчих дій інформацію.
 
Від Подільського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому виконавча служба просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Посилалась на те, що підставою повернення виконавчого документа стягувачу стала його невідповідність вимогам п. 5 ч. 1 ст. 4, п. 3 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», а саме відсутність ідентифікації майна, яке необхідно витребувати від боржника. Така позиція державного виконавця узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постанові від 16 серпня 2017 року в справі № 6-54цс17, відповідно до якої витребувати можна лише індивідуально визначене майно.
Наводила правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року в справі № 612/553/15-ц щодо індивідуалізації речі, в той же час суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, витребуване майно не ідентифікував, його кількість не вказав, не зазначив особу, на користь якої необхідно витребувати спірне майно, що унеможливлює виконання рішення суду в цій частині. 
Вказувала, що посилання скаржника на обов`язок державного виконавця скористатися правами, визначеними п. 3 ст. 18 Закону, некоректні. 
Пояснювала, що не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення. Отже, в даному випадку державний виконавець позбавлений можливості сформувати запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, відсутність посилання в судовому рішенні на номер паспорта прив`язки конкретного МАФа виключає можливість направлення відповідного запиту до Департаменту містобудування та архітектури, що в свою чергу виключає можливість виконання судового рішення з незалежних від державного виконавця обставин.
Щодо посилань скаржника на ч. 1 ст. 31 Закону, то в даному випадку звернення державного виконавця за роз`ясненням судового рішення є його правом, а не обов`язком. При цьому таким самим правом наділений і стягувач.
Звертала увагу, що за змістом рішення суду ОСОБА_4 придбав спірні МАФи у ОСОБА_3 , натомість виконавчий документ вимагає витребувати МАФи, набуті ОСОБА_4 у ОСОБА_3 , що не дозволяє ідентифікувати об`єкти, які за рішенням суду підлягають витребовуванню. Ухвала Подільського районного суду м. Києва від 06 червня 2024 року в справі № 758/8953/20 про виправлення помилки у рішенні суду станом на 05 липня 2024 року не набрала законної сили, а відповідно не може слугувати підставою визнання протиправними дій державного виконавця.
Наголошувала, що сформовані скаржником вимоги не відповідають нормам матеріального права, оскільки скаржник просить визнати неправомірними дії державного виконавця при винесенні 05 липня 2024 року повідомлення про повернення стягувачу виконавчого документа. Оскарження є безпідставним, оскільки в даному випадку державним виконавцем не вчинено дію, а прийняте рішення, яке хоча і підлягає судовому контролю, однак не оскаржується заявником. Вимога про скасування повідомлення від 05 липня 2024 року безпідставна, за відсутності вимоги про скасування рішення про повернення виконавчого документу, прийнятого 05 липня 2024 року у відповідності до вимог закону та повноважень державного виконавця. Вимога про зобов`язання вчинити певні дії за викладених обставин є не тільки безпідставною, але й втручанням у дискреційні повноваження державного виконавця.
 
Від ФОП ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що відповідно до досліджених доказів судом встановлено, що ФОП ОСОБА_4 придбав спірні об`єкти рухомого майна у ФОП ОСОБА_3 . Ухвалою суду від 06 червня 2024 року в резолютивній частині рішення суду по батькові ОСОБА_3 виправлено з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », рішення набрало законної сили 30 серпня 2024 року. Однак 17 вересня 2024 року ухвалою Верховного Суду прийнято до розгляду доповнення до касаційної скарги ФОП ОСОБА_4 , з вимогою скасувати ухвалу про виправлення описки та постанову апеляційного суду, якою цю ухвалу залишено без змін.
Наголошував, що у ОСОБА_3 він ніколи нічого не придбавав, про наявність у вказаної особи станом на 01 квітня 2020 року МАФів йому не відомо.
Наголошував, що звернення адвоката з заявою про виправлення описки у рішенні суду свідчить, що виконавчий документ не підлягає виконанню в його діючій редакції. При цьому ОСОБА_1 звернула виконавчий документ до виконання до набрання законної сили ухвалою суду про виправлення описки та виправлення помилки у виконавчому документі в порядку, визначеному ч. 1 ст. 132 ЦПК України.
Зазначав, що ОСОБА_1 з 30 серпня 2024 року по теперішній час не зверталась до суду з заявою про внесення змін до виконавчого документу.
Станом на 05 липня 2024 року, тобто на дату прийняття державним виконавцем оскаржуваного рішення, ухвала про виправлення описки не набрала законної сили і ОСОБА_1 вимагала від державного виконавця витребувати від ФОП ОСОБА_4 майно, нібито набуте останнім від ОСОБА_3 .
Наголошував, що судом не визначено індивідуально визначене майно, яке підлягає витребуванню, що суперечить постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року в справі № 6-54цс17, в якій зроблено висновок, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, не ідентифікував витребуване майно, апеляційний суд від процесуального реагування на ці порушення самоусунувся, що унеможливило виконання рішення суду в цій частині. За адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 а розташовані, в тому числі, інші підприємства і заклади, офіційна географія м. Києва не містять згадок про спірне майно, а з урахуванням відсутності відомостей про конкретну площу кожного МАФа та його ідентифікаційний номер, предмет спору у даній справі втрачає сенс.
Вважав, що вищевикладене виключає виконання рішення суду від 14 вересня 2022 року в справі № 758/8953/20, що свідчить про законність прийнятого державним виконавцем рішення, оскільки ідентифікувати спірне майно відсутня будь-яка можливість.
Зазначав, що скаржником невірно визначено спосіб захисту порушеного права, а вимога про зобов`язання прийняти до виконання виконавчий документ та відкрити виконавче провадження є втручанням в дискреційні повноваження державного виконавця.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14 вересня 2022 року в справі № 758/8953/20 за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_4 , треті особи Департамент містобудування та архітектури виконавчого комітету Київської міської державної адміністрації, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу рухомого майна позов задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу рухомого майна від 01 квітня 2020 року, укладений ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 , витребувано з володіння ФОП ОСОБА_4 споруди (конструкції, павільйони, кіоски), що розташовані за адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , які належали ФОП ОСОБА_3 (а. с. 9 - 15).
Постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2024 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 вересня 2022 року залишено без змін (а. с. 16 - 23).
 
27 травня 2024 року Подільським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 758/8953/20, в якому наведено резолютивну частину рішення: «Витребувати із володіння фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 споруди (конструкції, павільйони, кіоски), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , які належали ФОП ОСОБА_3 » (а. с. 25).
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 06 червня 2024 року виправлено допущену описку в рішенні Подільського районного суду м. Києва від 14 вересня 2022 року, а саме вважати вірним у зазначенні ФОП ОСОБА_3 , по батькові - ОСОБА_6 (а. с. 24).
 
05 липня 2024 року державним виконавцем Подільського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) направлено повідомлення ОСОБА_1 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, обґрунтоване тим, що п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у виконавчому документі зазначаються резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень. Пунктом 3 ч. 1 ст. 10 Закону передбачено, що заходами примусового виконання рішень є вилучення у боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні. Такі рішення виконуються в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 60 Закону (правова позиція Верховного Суду від 30 червня 2023 року у справі № 201/12569/16). Із викладеного вбачається, що у резолютивній частині рішення суду повинно бути зазначено, яке індивідуально визначене майно необхідно витребувати у боржника та якому конкретно стягувачу необхідно його передати.
У резолютивній частині рішення Подільського районного суду № 758/8953/20 резолютивна частина рішення викладена у наступній редакції: «Витребувати із володіння фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 споруди (конструкції, павільйони, кіоски), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , які належали ФОП ОСОБА_3 », отже, у вищезазначеному виконавчому листі не проведена ідентифікація споруд (конструкцій, павільйонів, кіосків), не зазначена їх кількість, а також не визначено, на чию користь необхідно витребувати вказане майно, що виключає застосування заходів примусового виконання рішення (а. с. 26).
За змістом ухвали Верховного Суду від 17 вересня 2024 року в справі № 758/8953/20 про прийняття доповнень до касаційної скарги ФОП ОСОБА_4 , ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 06 червня 2024 року про виправлення описки залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 30 серпня 2024 року (а. с. 144).
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Відповідно до статті 447 ЦПК України (в редакції, чинній станом на час подання скарги та розгляду її судом першої інстанції) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову                                        в задоволенні скарги.
 
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.
 
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства (частини друга, четверта, сьома статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Судом першої інстанції зазначені вимоги закону належним чином не застосовані.
 
Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні скарги на неправомірні дії та повідомлення державного виконавця та зобов`язання вчинити дії, суд першої інстанції виходив із того, що за конкретних обставин справи, які виникли у зв`язку з неточностями в резолютивній частині рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 вересня 2022 року та розбіжностями з відомостями у виконавчому листі від 27 травня 2024 року, підстав вважати, що державний виконавець, повертаючи виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання, діяла неправомірно, суд не вбачає.
 
Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.
 
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
 
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходом примусового виконання рішення зокрема, є вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні.
 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
 
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання.
 
Згідно з пунктом 7 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.
 
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» під час виконання рішень про передачу стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, виконавець вилучає такі предмети у боржника і передає їх стягувачу, про що складає акт передачі. У разі знищення предмета, що мав бути переданий стягувачу в натурі, виконавець складає акт про неможливість виконання рішення, що є підставою для закінчення виконавчого провадження, а в разі встановлення факту відсутності предмета, що мав бути переданий стягувачу, повертає виконавчий документ стягувачу.
 
Розглядаючи скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції з системного аналізу статей 4, 10, 60 Закону України «Про виконавче провадження» дійшов висновку, що за конкретних особливостей майна, яке підлягає витребуванню за судовим рішенням (МАФів), резолютивна частина рішення про витребування МАФів повинна містити перелік конкретних предметів (кіосків, павільйонів, об`єктів), ідентифікованих індивідуальними ознаками (номерами), за допомогою яких можна чітко та недвозначно ідентифікувати таке майно серед інших об`єктів за зазначеною у судовому рішенні адресою, їх вилучити у боржника, передати їх стягувачу, про що скласти акт передачі.
 
Судом було встановлено, що мотивувальна частина рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 вересня 2022 року містить у собі перелік номерів об`єктів МАФів, які були предметом оскаржуваного договору купівлі-продажу, та які підлягали витребуванню на користь дружини ОСОБА_3 , який помер, втім, такий перелік майна, який був відомий суду, не було зазначено в резолютивній частині рішення.
 
З огляду на встановлене судом першої інстанції було відхилено посилання представника ОСОБА_1 на ту обставину, що в мотивувальній частині рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 вересня 2022 року та в постанові Київського апеляційного суду від 12 березня 2024 року міститься конкретний перелік майна, яке державний виконавець могла б врахувати під час примусового виконання рішення, та зазначено, що такі доводи не ґрунтується на вимогах Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких примусовому виконанню підлягає зазначена у виконавчому документі резолютивна частина рішення, а державний виконавець позбавлений законного права на власний розсуд тлумачити, яке саме конкретне майно мав на увазі суд у мотивувальній частині рішення, однак не зазначив його в результативній частині рішення.
 
Судом першої інстанції враховано, що ідентифікація майна, яке можна означити індивідуальними ознаками та номером, для цілей примусового виконання не може здійснюватися посиланням на прізвище, ім`я та по-батькові попереднього власника, тим більше, що такий помер, і що питання про відкриття виконавчого провадження державний виконавець вирішує саме на підставі виконавчого листа. Державний виконавець відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» не має права самостійно уточнювати резолютивну частину рішення, яке підлягає виконанню, чи робити власні висновки щодо змісту рішення, яке слід виконувати, шляхом власного аналізу судових рішень.
 
Разом із тим, судом першої інстанції залишено поза увагою, що виконавчий документ був виданий судом із зазначенням всіх необхідних реквізитів, передбачених ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Відповідно до наведеного виконавчий лист, серед іншого, має містити резолютивну частину судового рішення, яке набрало законної сили та зміст якого передбачає заходи примусового виконання.
 
З огляду на матеріали справи виконавчий лист від 27 травня 2024 року містить резолютивну частину рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 вересня 2022 року у справі № 758/8953/20, а саме про витребування з володіння ФОП ОСОБА_4 споруд (конструкції, павільйони, кіоски), що розташовані за адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , які належали ФОП ОСОБА_3 .
 
Таким чином, зазначено резолютивну частину рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень, якими в даному випадку є витребування з володіння відповідача майна (п. 3 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження»), при цьому пунктом 5 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» не визначено будь-яких додаткових вимог до змісту резолютивної частини рішення, а тому приватний виконавець не має повноважень ставити під сумнів та не приймати виконавчий лист, виданий судом.
 
Доказів про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, матеріали справи не містять.
 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи ФОП ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу, що спосіб викладення резолютивної частини рішення взагалі виключає можливість виконання рішення суду від 14 вересня 2022 року в справі № 758/8953/20 та свідчить про законність прийнятого державним виконавцем рішення. 
 
Крім того, апеляційний суд не може погодитися з аргументами Подільського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) та ФОП ОСОБА_4 , що судом не визначено індивідуально визначене майно, яке підлягає витребуванню, що суперечить постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року в справі № 6-54цс17, в якій зроблено висновок, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно. 
 
Апеляційний суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі.
 
Також суд першої інстанції дійшов висновку, що стаття 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає необхідність зазначення у резолютивній частині рішення як боржника, так і стягувача, між якими виконавець повинен забезпечити вилучення у одного та передачу іншому конкретного майна, а зазначення у графі «резолютивна частина рішення» виконавчого листа про витребування із володіння ФОП ОСОБА_4 майна, однак без зазначення на чию користь, суперечить вимогам статті 60 Закону.
 
При цьому судом першої інстанції не застосовано положення п. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник, стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ, і залишено поза увагою зміст виконавчого  документа, в якому чітко зазначено стягувача ОСОБА_1 , що виключає будь-яку неоднозначну ідентифікацію особи стягувача та вказує на вчинення дій щодо примусового витребування на її користь.
 
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні її скарги, суд першої інстанції також врахував, що на користь неможливості відкриття виконавчого провадження за виданим виконавчим листом свідчить також та обставина, що стягувачем після отримання ухвали від 06 червня 2024 про виправлення описки в рішенні суду, не ініційоване питання про виправлення помилки у виконавчому документі; надавши державному виконавцю разом із виконавчим листом копію рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 вересня 2022 року та ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 06 червня 2024 року про виправлення описки, стягувач фактично сама надала державному виконавцю документи, які свідчили про наявність розбіжностей у судовому рішенні з урахуванням ухвали про виправлення описки, та у змісті виконавчого листа, де відображався зміст результативної частини рішення без виправленої описки.
 
Разом із тим, вдавшись до встановлення цих обставин, суд першої інстанції вийшов за межі предмету скарги, позаяк у повідомленні державного виконавця від 05 липня 2024 року про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання не вказувалася наявність розбіжностей у судовому рішенні з урахуванням ухвали про виправлення описки та у змісті виконавчого листа, як підстава його повернення.
                                                                                              
Натомість підставою повернення виконавчого документа без прийняття до виконання державним виконавцем зазначено п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», яким обумовлено повернення виконавчого документа, якщо виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.
 
Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції зроблено передчасні та помилкові висновки про відмову в задоволенні скарги, ухвала суду першої інстанції не може вважатися законною і обґрунтованою, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.
 
Вирішуючи скаргу Кравченко Т.В. по суті, апеляційний суд виходить із того, що рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 вересня 2022 року в справі № 758/8953/20 передбачає застосування заходів примусового виконання рішень - вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні, у виконавчому документі, виданому Подільським районним судом м. Києва 27 травня 2024 року, зазначено резолютивну частину рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень, а також стягувача у виконавчому провадженні, яким є Кравченко Т.В., відтак, державний виконавець Подільського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ), повертаючи виконавчий документ з підстав, передбачених п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», діяла не у відповідності до вказаних вимог закону і її дії є неправомірними. 
 
Апеляційний суд висновує, що недотримання державним виконавцем порядку примусового виконання рішень, визначеного Законом України «Про виконавче провадження», призвело до порушення прав стягувача ОСОБА_1 , тому скарга на дії та рішення державного виконавця Подільського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) є частково обґрунтованою, що відповідно до ст. 451 ЦПК України є підставою для визнання оскаржуваних дій неправомірними і зобов`язання державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
 
Таким чином, дії державного виконавця Подільського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) Луценко А.С. при винесенні повідомлення від 05 липня 2024 року про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого документу № 758/8953/20 від 27 травня 2024 року, виданого Подільським районним судом м. Києва, підлягають визнанню неправомірними, а повідомлення від 05 липня 2024 року про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого документу № 758/8953/20 від 27 травня 2024 року, виданого Подільським районним судом м. Києва, підлягає скасуванню.
 
Щодо вимоги скарги ОСОБА_1 зобов`язати Подільський ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ)  прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, апеляційний суд враховує таке.
 
Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради від 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за цих обставин.
 
Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у справах «Класс та інші проти Німеччини» від 06 вересня 1978 року, «Фадєєва проти Росії» від 09 червня 2005 року, «Кумпене і Мазере проти Румунії» від 17 грудня 2004 року, завдання суду під час здійснення його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, а тому суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.
 
Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
 
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 201/12569/16, від 05 грудня 2024 року у справі № 824/131/23.
 
Отже, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення вимоги заявника про зобов`язання Подільського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) прийняти до виконання спірний виконавчий лист № 758/8953/20 та відкрити виконавче провадження,  оскільки вчинення таких дій належить до дискреційних повноважень державного виконавця, тому суд позбавлений процесуальної можливості перебирати на себе повноваження державного виконавця.
 
Крім того, такий спосіб захисту є надмірним, оскільки права та інтереси стягувача ОСОБА_1 у виконавчому провадженні захищені апеляційним судом шляхом визнання протиправними дій державного виконавця та скасування прийнятого ним рішення про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого документу.
 
За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України - скасуванню, оскільки постановлена за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, викладені у ній висновки не відповідають обставинам справи та оскільки ухвала постановлена із порушенням норм процесуального права, із прийняттям нової постанови про часткове задоволення скарги, визнавши протиправними дії державного виконавця Подільського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) Луценко А.С. при винесенні повідомлення від 05 липня 2024 року про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого документу № 758/8953/20 від 27 травня 2024 року, виданого Подільським районним судом м. Києва, та скасування цього повідомлення.
 
В іншій частині скарга задоволенню не підлягає із наведених вище підстав.
 
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Щербиною Яною Миколаївною, задовольнити частково.
Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 03 грудня 2024 року скасувати та прийняти нову постанову.
Скаргу ОСОБА_1 на дії та повідомлення державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Луценко Аліни Сергіївни, заінтересована особа фізична особа-підприємець ОСОБА_4 ,  задовольнити частково.
Визнати неправомірними дії державного виконавця Подільского відділу державної виконавчої служби в м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Луценко Аліни Сергіївни при винесенні повідомлення від 05 липня 2024 року про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання виконавчого листа № 758/8953/20 від 27 травня 2024 року, виданого Подільським районним судом м. Києва.
Скасувати повідомлення від 05 липня 2024 року про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання виконавчого листа № 758/8953/20 від 27 травня 2024 року, виданого Подільським районним судом м. Києва.
В задоволенні іншої частини скарги відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови виготовлений 17 квітня 2025 року.

Головуючий:                                                                                                 Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.

.