ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

17 квітня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 280/8284/24	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Дурасової Ю.В. (доповідач),
                               суддів:  Лукманової О.М., Олефіренко Н.А.,        
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу  Військової частини НОМЕР_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.11.2024 року (головуючий суддя Сіпака А.В.) 
в адміністративній справі №280/8284/24 за позовом ОСОБА_1  до відповідача Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 04.09.2024 до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:   
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у нарахуванні складових грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з початку проходження військової служби (з 16.03.2022) до 19.05.2023, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, та невжиття заходів щодо перерахунку грошового забезпечення, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом 01 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, та відмові у здійсненні перерахунку;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату (доплату) ОСОБА_1 розміру посадового окладу, окладу за військовими званнями та відсоткової ставки за вислугу років, премії, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, а сааме встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01.01.2022, на відповідний тарифний коефіцієнт, за період з 16.03.2022 по 31.12.2022, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” станом на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт, за період з 01.01.2023 по 19.05.2023. 
В обґрунтування позову зазначено, що позивач з 16.03.2022 здійснював виконання свого конституційного обов`язку та проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 окремий батальйон територіальної оборони НОМЕР_3 окремої бригади територіальної оборони Регіонального управління Сил територіальної оборони " ІНФОРМАЦІЯ_1 " Сил територіальної оборони Збройних Сил України. Позивачем було подано рапорт з проханням здійснити перерахунок грошового забезпечення за час проходження військової служби, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 та 2023 років. У відповідь на зазначений рапорт Позивачем отримано лист Відповідача від 27.08.2024. яким відмовлено у здійсненні перерахунку. Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо нарахування грошового забезпечення за період з початку проходження військової служби (з 16.03.2022) до 19.05.2023, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11.11.2024 року позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у нарахуванні складових грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з початку проходження військової служби (з 16.03.2022) до 19.05.2023 включно, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  законом  на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату (доплату) ОСОБА_1 розміру посадового окладу, окладу за військовими званнями та відсоткової ставки за вислугу років, премії, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  законом  на 01 січня календарного року, а саме:
встановленого  Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік»  станом на 01.01.2022, на відповідний тарифний коефіцієнт, за період з 15.03.2022 по 31.12.2022; 
встановленого  Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік»  станом на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт, за період з 01.01.2023 по 19.05.2023.           
В решті позовних вимог – відмовлено.           
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  законом  на 1 січня календарного року, виникли підстави для нарахування грошового забезпечення, виходячи з розміру складових, розрахованих згідно з Постановою №704 у відповідності до вимог  статті 9 Закону № 2011-ХІІ, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  законом  на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт. Відтак, дії відповідача, які полягають у нарахуванні складових грошового забезпечення ОСОБА_1   за період з початку проходження військової служби (з 16.03.2022) до 19.05.2023 шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  законом  на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, є протиправними. Дійшов висновку про те, що відновленням порушеного права позивача є зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату (доплату) ОСОБА_1  розміру посадового окладу, окладу за військовими званнями та відсоткової ставки за вислугу років, премії, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  законом  на 01 січня календарного року, а саме: встановленого  Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік»  станом на 01.01.2022, на відповідний тарифний коефіцієнт, за період з 15.03.2022 по 31.12.2022; встановленого  Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік»  станом на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт, за період з 01.01.2023 по 19.05.2023.
Зауважив, що невжиття заходів щодо перерахунку грошового забезпечення, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  законом  01 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт по суті є бездіяльністю відповідача, а не діями.          
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Вказує, що Військовою частиною НОМЕР_1 з моменту введення воєнного стану на території України, відповідно до указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022, вжито заходів щодо активного формування особового складу. Так, зокрема, ОСОБА_1 , був зарахований до особового складу військової частини НОМЕР_1 16.03.2022 та проходить військову службу по теперішній час. Вказує, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, чинна редакція Постанови №704. Пункт 4 Постанови №704 передбачав при розрахунку грошового забезпечення застосування саме прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року. Враховуючи те, що Кабінетом Міністрів України жодних змін до Постанови №704 внесено не було, у військової частини НОМЕР_1 відсутні підстави для перерахування грошового забезпечення. Отже фактично військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 у період з моменту мобілізації і до 19.05.2023 (включно) розрахунок грошового забезпечення здійснювався відповідно до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військово-службовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року.            
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до військового квитка серії НОМЕР_4 , наказу командира ВЧ НОМЕР_5 від 16.03.2022 №11, довідки ВЧ НОМЕР_5 від 29.08.2024, позивач з 16.03.2022 по теперішній час перебуває на військовій службі в ВЧ НОМЕР_5 .
На рапорт позивача щодо здійснення йому  перерахунку грошового забезпечення за період з 16.03.2022 з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, відповідач листом від 27.08.2024 №4130 повідомив про відсутність підстав для вчинення означених дій з посиланням на приписи  постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704  в редакції  постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103.
Відповідачем не заперечується те, що за спірний період грошове забезпечення нараховувалось позивачу без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.         
  Позивач вважає, що з початку проходження військової служби (з 16.03.2022) до 19.05.2023 відповідачем проводилось нарахування грошового забезпечення без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
          Суд першої інстанції позов задовольнив частково.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є  Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII.
За приписами  ст. 1 Закону №2011-ХІІ, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Згідно з ч. 1  ст. 9 Закону №2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частинами 2, 3  ст. 9 Закону №2011-ХІІ  визначено, що до складу грошового забезпечення входять:
посадовий оклад, оклад за військовим званням; 
щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); 
одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Відповідно до ч. 4  ст. 9 Закону №2011-ХІІ, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Матеріалами справи підтверджується, що за спірний період грошове забезпечення позивачу нараховувалось без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, а саме відповідачем розрахунок грошового забезпечення позивача здійснювався відповідно до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 "Про грошове забезпечення військово-службовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року.
При цьому позивач вважає, що правильним розрахунок його грошового забезпечення має бути проведеним з  урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Надаючи оцінку зазначеним правовідносинам,  колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що Кабінетом Міністрів України прийнято  Постанову від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», якою збільшено розмір грошового забезпечення військовослужбовців.
Постановою №704, зокрема, затверджено: 
тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1; 
схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14.
Пунктом 4 Постанови №704 в редакції, чинній на момент прийняття постанови, визначено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначалися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  законом  на 1 січня календарного року (але не менше 50 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленого  законом  на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13,14.
21.02.2018 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (Постанова № 103).
Згідно з пунктом 6 Постанови № 103 внесено зміни до  постанов Кабінету Міністрів України. 
Так, до Постанови №704 були внесені зміни, внаслідок яких пункт 4 Постанови №704 викладено у новій редакції, а саме: 
« 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  законом  на 01.01.2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».
Отже, зміст змін, які внесено в п. 4 Постанови №704 Постановою №103, полягає в зміні дати, станом на яку встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб, що використовується для обчислення окладів шляхом його множення на відповідні тарифні коефіцієнти, а також в скасуванні правила про те, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  законом  на 1 січня календарного року не може бути меншим 50 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленого  законом  на 1 січня календарного року.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2022 по справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасувати пункт 6  постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб».
В свою чергу позиція відповідача про те, що попередня (до внесення змін згідно Постанови №103) редакція Постанови №704 автоматично не відновлюється в зв`язку зі скасуванням Постанови №103, є необґрунтованою, оскільки фактично зводиться до того, що визнаний судовим рішенням протиправний правовий акт продовжить свій вплив на відповідні правовідносини, що не відповідає засадам верховенства права та правової визначеності.
Аналогічний спосіб правозастосування положень нормативно-правового акту, до якого були іншим нормативно-правовим актом були внесені зміни, визнані в майбутньому судовим рішенням нечинними, визнано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 24.06.2020 по справі №160/8324/19.
Так, попри чинність в спірний період Постанови №103 Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають  Конституції  та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі №913/204/18, від 10.03.2020 у справі №160/1088/19, від 11.08.2023 у справі №380/103/22).
Також суд зазначає, що з 01.01.2020 положення п. 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою №704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  законом  на 01.01.2018 не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів.
Встановлене положеннями п. 3 розділу  ІІ  Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VІІІ обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою №704 жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений  законом  на 1 січня календарного року. 
Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням
Аналогічні правові висновки містяться у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02.08.2022 по справі №440/6017/21. 
Їх релевантність обставинам цієї справи підтверджена в ході розгляду справи №380/10103/22, в т.ч. Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду.
Відтак, з 29.01.2020 року - з дня набрання чинності судовим рішенням у справі №826/6453/18 - виникли підстави для розрахунку грошового забезпечення позивача з урахуванням розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням та відсоткової надбавки за вислугу років, а також додаткових видів грошового забезпечення, оскільки з цієї дати позивач мав право на отримання грошового забезпечення, виходячи з розміру складових, розрахованих згідно з Постановою №704 у відповідності до вимог  статті 9 Закону №2011-ХІІ.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік»  у 2022 році установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2022 року - 2481 гривня.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік»  у 2023 році установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2023 року - 2684 гривня.
Отже, через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  законом  на 1 січня календарного року, виникли підстави для нарахування грошового забезпечення, виходячи з розміру складових, розрахованих згідно з Постановою №704 у відповідності до вимог  статті 9 Закону № 2011-ХІІ, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  законом  на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт (а не прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018). 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дії відповідача, які полягають у нарахуванні складових грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з початку проходження військової служби (з 16.03.2022) до 19.05.2023 шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  законом  на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, є протиправними.
Ефективним способом захисту прав позивача є відновлення порушеного права позивача шляхом зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату (доплату) позивачу  розміру посадового окладу, окладу за військовими званнями та відсоткової ставки за вислугу років, премії, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  законом  на 01 січня календарного року, а саме встановленого: 
  Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік»  станом на 01.01.2022, на відповідний тарифний коефіцієнт, за період з 15.03.2022 по 31.12.2022; 
Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік»  станом на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт, за період з 01.01.2023 по 19.05.2023.           Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
З огляду на те, що ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.01.2025 року відстрочено Військовій частині НОМЕР_1 сплату судового збору в сумі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень) 80 коп. за подання апеляційної скарги на рішення до ухвалення судового рішення по суті апеляційної скарги і відкрито апеляційне провадження у справі, колегія суддів  апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір в сумі 1816,80 грн. за подання апеляційної скарги на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.11.2024 року у справі №280/8284/24.
Керуючись ст.  241-245,  250,  311,  316,  321,  322    КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.11.2024 року – залишити без змін.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 )  на користь спеціального фонду Державного бюджету України суму судового збору за подання апеляційної скарги    у розмірі 1816,80 (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень 80 коп.).
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 17.04.2025 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
   
Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко