УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/5834/24 Головуючий у 1-й інст. Михайловська А. В. 
Категорія 84 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року 

Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Павицької Т.М., Шевчук А.М.
з участю секретаря 
судового засідання         Смоляра А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі  цивільну справу № 285/5834/24 за позовом  ОСОБА_1 до Звягельської державної нотаріальної контори Житомирської області, третя особа – Звягельська міська територіальна громада Житомирської області, про визнання незаконною постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії,  
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 07 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Михайловської А.В. у місті Звягелі,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати незаконною та скасувати постанову державного нотаріуса Звягельської державної нотаріальної контори Житомирської області Ружицького О.Д. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17 грудня 2022 року. Зокрема, щодо відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок по АДРЕСА_1 та на земельний пай, кадастровий номер 1824084400:06:000:0646.
Водночас, просила у разі виявлення порушень законодавства секретарем Пилиповицької сільської ради ОСОБА_3 при оформленні та посвідченні заповіту ОСОБА_2 на її ім`я, постановити окрему ухвалу суду, згідно вимог статті 262 ЦПК України.
Позов мотивувався тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 95 років померла її тітка (дружина її двоюрідного дядька) ОСОБА_2 . Остання при житті скала заповіт на її ім`я відносно нерухомого майна, який посвідчений секретарем Пилиповицької сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області Дроздюк Н.М. та зареєстрований у реєстрі №23.
17 грудня 2022 року вона звернулась до Новоград-Волинської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 . Однак, цього ж дня вона отримала постанову державного нотаріуса Ружицького О.Д. про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Свою відмову нотаріус мотивував тим, що відповідно до п.1.11 Глави 3 Розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій, у випадках, якщо заповідач не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках, тобто заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а тому є нікчемним.
Вважала дану постанову незаконною, оскільки секретарем Пилиповицької сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області Дроздюк Н.М. перевірено дієздатність ОСОБА_2 , вона не була, а ні сліпою, а ні глухою, в неї частково трусилися руки від старості, тому вона погодилася на те, щоб підпис у заповіті поставила ОСОБА_4 .
Вважала, що зміст заповіту відповідає своїй формі та сам заповіт відповідає волевиявленню ОСОБА_2 . Тому відсутні обставини, які свідчать про нікчемність заповіту.
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 07 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, де просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалене рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Стверджує, що заповідачка ОСОБА_2 не була сліпою, глухою, або взагалі страждала на якісь захворювання, що і було підтверджено свідками в судовому засіданні. Крім того, в суді першої інстанції було встановлено, що підпис у заповіті ОСОБА_2 поставила ОСОБА_4 , тому що від старості у неї тремтіли руки, і саме тому вона і підписала заповіт. В зв`язку з цим, їй є незрозумілим, для якої мети потрібні були свідки, так як заповідачка сама мала змогу прочитати заповіт і вона його читала вголос, що і було підтверджено свідками в суді. Крім того, секретар Пилиповицької сільської ради Дроздюк Н.М. в суді підтвердила, що вона посвідчувала заповіт відповідно до методичних вказівок, які нею були надані до суду.
Вважає, що судом зроблено помилковий висновок щодо нікчемності заповіту через не підписання двома свідками заповіту тому, що підпис у заповіті поставила інша особа. 
Звертає увагу на те, що заповідач не була сліпа і не була глуха, але так як у неї трусилися руки, то за її згоди заповіт підписала ОСОБА_4 . Зазначає, що дана обставина підтверджується наявною у матеріалах справи відповіддю Пилиповецького старостинського округу Звягельської міської територіальної громади.
Разом з тим, зазначає, що у ОСОБА_2 лише тремтіли руки, і ніяких більше захворювань не було. Також судом не взято до уваги показання свідка ОСОБА_4 , яка підтвердила, що заповідачка прочитала заповіт особисто. Тому, посилання в рішенні суду на частину 1 статті 1257 ЦК України є помилковим. 
Також стверджує, що судом безпідставно не задоволено її вимогу, щодо постановлення окремої ухвали. На її переконання, якщо суд ухвалив таке рішення, підтвердив, що було порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 та частини 2 статті 247 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що зміст заповіту не містить відомостей, що заповіт вголос прочитаний заповідачем та/або відомостей, що посвідчення заповіту відбулося у присутності не менше ніж двох свідків, що вимагається статтями 1248 та 1253 ЦК України та пунктом 1 Глави 2 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.  А тому, у силу статті 1257 ЦК України, заповіт ОСОБА_2  на ім`я  ОСОБА_1 , який 10 липня 2020 року посвідчений секретарем Пилиповицької сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області Дроздюк Н.М. та зареєстрованийу реєстрі за №23, є нікчемним. Також місцевим судом у відповідності до положень статті 262 ЦПК України відмовлено у постановленні окремої ухвали.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, мотивуючи наступним.
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частин 1 та 2 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).
Частина 3 статті 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями частин 1-4 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів ( ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Судом установлено та досліджено матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 22 листопада 2021 року Новоград-Волинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новоград-Волинському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (а.с. 11).
Згідно копії заповіту від 10 липня 2020 року, зареєстрованому у реєстрів за номером 23, та посвідченому секретарем Пилиповецької сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області Дроздюк Н.М., ОСОБА_2  на випадок своєї смерті зробила заповідальне розпорядження на все майно належне їй, де б воно не знаходилось і з чого б воно не склалось, та все те, що ще буде належати їй на час смерті, а також належні їй майнові права та обов`язки на момент смерті, яке заповіла ОСОБА_1 .
Вказаний заповіт складений в двох примірниках о 13:00 год, один з яких зберігається в справах виконавчого комітету Пилиповицької сільської ради, а другий видається заповідачу. Також у змісті заповіту зафіксовано, що їй ОСОБА_2 , цей заповіт прочитано вголос і вона ознайомлена із загальними правилами вимогами, додержання яких є необхідними для чинності правочин, усвідомлюючи значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням, яке повністю відповідає її внутрішній волі, довірила підписати цей заповіт ОСОБА_4 о 13:15 годині. У зв`язку із хворобою заповідача ОСОБА_2 на її прохання та у її присутності заповіт підписала ОСОБА_4 (а.с. 10).
17 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Новоград-Волинської державної нотаріальної контори Житомирської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 . 
Цього ж дня, державний нотаріус Новоград-Волинської державної нотаріальної контори Житомирської області Ружицький О.Д виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за зверненням ОСОБА_1 .
Як убачається із змісту копії постанови, державним нотаріусом встановлено, що заповіт є нікчемним. Тому, у зв`язку з порушенням вимог щодо форми заповіту та його посвідчення, а саме: відсутністю свідків та їх підписів, необхідність яких передбачена частиною 1 статті 1257 ЦК та п.1.11 Глави 3 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, нотаріальна дія не може бути вчинена (а.с.12).
Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.
Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Частина 4 статті 207 ЦК України передбачає, що якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.
За приписами статті 1253 ЦК України встановлена можливість посвідчення заповіту при свідках, яке відбувається за бажанням заповідача. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю і не можуть бути: нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.
Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина 2 статті 215 ЦК). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто.
При тлумаченні частини 1 статті 1257 ЦК під вимогами до форми та посвідчення заповіту, які мають наслідком його нікчемність, розуміються лише ті, які прямо та імперативно визначені відповідними положеннями книги шостої ЦК, зокрема вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК) та його посвідчення нотаріусом (стаття 1248 ЦК), іншою посадовою, службовою особою (статті 1251, 1252 ЦК).
Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
Згідно зі статтею 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.
Загальні вимоги до форми заповіту встановлено у статті 1247 ЦК України. Так, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; має бути особисто підписаний заповідачем; бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу; заповіти, посвідчені вказаними особами, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до вимог статті 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
Отже, до нікчемних можуть відноситися заповіти:
-складені з порушенням вимог щодо форми заповіту;
-посвідчені уповноваженою особою, але з порушенням вимог закону;
-посвідчені не уповноваженою особою;
-складені особою, яка не мала повної цивільної дієздатності;
-секретні заповіти, посвідчені нотаріусом з порушенням вимог закону;
-посвідчені за відсутності свідків у випадках, коли їх присутність вимагається законом;
-складені відчужувачем щодо майна, вказаного у спадковому договорі;
-вчинені через представника.
У пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним.
У справах щодо визнання заповіту нікчемним Верховний Суд пояснив, що наявність формальних помилок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності правочину, якщо заповідач не був визнаний судом недієздатним чи обмежено дієздатним, мав право на складання заповіту, заповіт відповідав волі заповідача, власноруч підписаний заповідачем, має письмову форму, посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку (постанова від 20.05.2019 у справі № 522/904/16-ц, постанова від 03.07.2019 у справі № 725/2412/15-ц).
Судом першої інстанції встановлено, що 10 липня 2020 року секретарем Пилипівської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області Дроздюк Н.М. було посвідчено заповіт ОСОБА_2  та зареєстровано у реєстрі за № 23. Згідно з текстом заповіту остання зробила наступне розпорядження на випадок своєї смерті: все своє майно заповіла ОСОБА_1 . У зв`язку із хворобою заповідача ОСОБА_2 на її прохання та у її присутності заповіт підписала ОСОБА_4 .
Як видно з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, заповідач ОСОБА_2   власноруч заповіт не підписувала і самостійно його не читала.
Порядок посвідчення заповіту, внесення змін до нього та його скасування передбачений Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 295/5 від 22 лютого 2012 року, у відповідній редакції.
Так, якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою (п.1.8 глави третьої Розділу ІІ Порядку).
На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менш, ніж при двох свідках. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому (п.1.11 глави третьої Розділу ІІ Порядку).
Питання щодо дотримання державним нотаріусом Новоград-Волинської державної нотаріальної контори Житомирської області  Ружицького О.Д.  вимог пункту 1.11 Глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при складанні та посвідчення заповіту ОСОБА_2 10 липня 2020 року перевірено судом першої інстанції.
Колегія суддів вважає, посилання апелянта на обставини присутності ОСОБА_4 при посвідченні оспорюваного заповіту та допиту її в якості свідка в судовому засіданні в суді першої інстанції необґрунтованими, оскільки вище вказаним п. 1.11 Глави 3 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України»  врегульовано порядок посвідчення заповіту  у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках.
Разом з тим із матеріалів справи вбачається, а саме зі змісту заповіту, що  заповідачу – ОСОБА_2 було прочитано вказаний заповіт вголос, у зв`язку із її хворобою. І на її прохання та у її присутності заповіт підписала ОСОБА_4 . 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що зміст заповіту не містить відомостей, що заповіт вголос прочитаний заповідачем та/або відомостей, що посвідчення заповіту відбулося у присутності не менше ніж двох свідків, як вимагається положенням статей 1248, 1253 ЦК України, так і Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.
Вірними та обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що заповіт є нікчемним. 
Тому, у зв`язку з порушенням вимог щодо форми заповіту та його посвідчення, а саме, відсутністю свідків та їх підписів, необхідність яких передбачена частиною 1 статті 1257 ЦК та п. 1.11 Глави 2 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, нотаріальна дія не може бути вчинена.
Також суд першої інстанції мотивував у своєму рішенні відмову у постановленні окремої ухвали, а тому колегія суддів не убачає підстав для визнання незаконним судового рішення у цій частині.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
За приписами частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.
Керуючись ст. 258, 259, 367, 368, 374,375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 07 січня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді