ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 р. 	Справа № 520/7712/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.06.2024, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі №520/7712/24
за позовом        ОСОБА_1  
до   Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)        
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (надалі – відповідач, Департамент), в якому просив суд:
- визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень Департаменту протиправною та зобов`язати Департамент надати письмову відповідь ОСОБА_1 про результати розгляду його звернення від 01 лютого 2024 року. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року позов ОСОБА_1 - залишено без задоволення.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просиd скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову та розподіл судових витрат.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує на відсутність будь-яких належних та допустимих доказів направлення йому  відповіді на звернення. Також вказав на неповноту відповіді, наданої до суду першої інстанції.
Департамент не погодився з доводами апеляційної скарги та надав відзив, у якому просив скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року без змін. Вказав, що чинним законодавством не передбачено направлення відповіді на запит рекомендованим листом з повідомленням.
Згідно з положеннями ч. 1, 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, дійшла висновку, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 17.10.2016 ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 відповідно до положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, 19.03.2010 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. та зареєстрованого нею в реєстрі за № 485, та Договору відступлення права вимоги, 27.05.2016 посвідченого приватним нотаріусом КМНО Анохіною В. М. за реєстровим № 721.
26.10.2020 державним реєстратором Департаменту проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за громадянкою ОСОБА_2 .
Позивач звернувся до відповідача з заявою про надання інформації, в якій просив повідомити: на якій підставі та за чиєю заявою право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 та надати належним чином завірені копії документів, на підставі яких було здійснено цю реєстраційну дію.
Проте відповіді так і не отримав.
Позивач, вважаючи протиправним дії відповідача щодо не направлення йому запитуваних документів та інформації, звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач надав до суду докази надання позивачеві відповіді на звернення останнього.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Правовідносини у сфері обігу інформацією врегульовані, зокрема приписами Закону України «Про звернення громадян» (далі за текстом - Закон № 393/96-ВР), Закону України «Про інформацію» (далі за текстом - Закон № 2657-ХІІ), Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі за текстом - Закон № 2939-VI).
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Згідно зі ст. 3 Закону № 393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Відповідно до ст. 4 Закону № 393/96-ВР до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких:
- порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян);
- створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод;
- незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
Згідно з ч. 1, 4, 6 та 7 ст. 5 Закону №393/96-ВР звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Звернення може бути усним чи письмовим.
Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).
У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Згідно з ч. 1, 3 та 4 ст. 15 Закону № 393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Згідно зі ст. 18 Закону № 393/96-ВР громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, зокрема, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.
Відповідно до ст. 19 Закону № 393/96-ВР визначено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:
- об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;
- у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;
- на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;
- скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;
- забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;
- письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;
- вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;
- у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;
- не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;
- особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
Звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. (ч. 1 ст. 20 Закону № 393/96-ВР)
Аналіз приписів Закону № 393/96-ВР, зокрема ст. 15, дає підстави для висновку, що обов`язок органів, до яких направлені звернення, повідомляти осіб про наслідки їхнього розгляду, як елемент конституційної гарантії звернення до органів публічної влади, включає і доведення змісту відповіді до заявника.
З огляду на зміст указаного зобов`язання, орган уважається таким, що виконав передбачений Конституцією України обов`язок, якщо склав відповідь на звернення особи у чіткій відповідності до поставлених у ньому питань і довів зміст відповіді до заявника в обраний ним спосіб: поштою або засобами електронного зв`язку.
Аналогічний правовий висновок приведено Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2023 року у справі № 380/15723/22.
Таким чином, у спірних правовідносинах обов`язок повідомлення громадянина про наслідки розгляду його звернення/клопотання має підтверджуватися доказами, що свідчать про надсилання (вручення) такої відповіді на адресу заявника (заявнику) в обраний ним спосіб.
З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 18.03.2024 звернувся із заявою (а.с. 6-7 том 1) до Департаменту, в якій просив: надати інформацію на якій підставі та за чиєю заявою право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 та надати належним чином завірені копії документів, на підставі яких було здійснено цю реєстраційну дію. Також просив відповідь надіслати засобами поштового зв`язку на його адресу.
Звертаючись із цим позовом ОСОБА_1 зазначив про відсутність відповіді від відповідача на його звернення.
Поряд з цим, відповідачем в ході розгляду справи в суді першої інстанції подано лист за вих. №074/07/1/П-42 від 20.02.2024 (а.с. 50), який було надано відповідь на звернення позивача від 01.02.2024.
На підтвердження направлення цього листа на адресу позивача, відповідач до відзиву на позов надав скріншот з його бази документообігу «Аскод».
Надана копія скріншот не містить будь-яких доказів того, що кореспонденція, яка адресована позивачеві була передана оператору поштового зв`язку для подальшого направлення.
Також відповідачем не надано будь-яких інших доказів надходження вказаного листа до відділення поштового зв`язку для відправлення, зокрема, квитанції про оплату поштовий послуг.
Між іншим, порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку та регулюють відносини між ними врегульовано Правилами надання послуг поштового зв`язку, які затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 (надалі – Правила №270).
За змістом пункту 8 Правил №270 вбачається, що оператори поштового зв`язку надають послуги з пересилання внутрішніх та міжнародних поштових відправлень, поштових переказів. Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на прості та реєстровані. Реєстровані поштові відправлення поділяються на відправлення без оголошеної цінності (рекомендовані) та відправлення з оголошеною цінністю.
Згідно з пунктом 59 Правил №270 визначено, що послуги поштового зв`язку оплачуються під час їх замовлення відправником або під час вручення адресатом (одержувачем), якщо інше не передбачено відповідним договором про надання послуг поштового зв`язку у національній валюті за діючими тарифами. Просту письмову кореспонденцію оплачує тільки відправник. Послуги поштового зв`язку для реєстрованих поштових відправлень з позначкою “Адміністративна послуга” оплачуються суб`єктом звернення під час їх замовлення або під час отримання в поштовому відділенні чи за визначеною суб`єктом звернення адресою в порядку, визначеному оператором поштового зв`язку.
У відповідності до пункту 62 Правил №270 підтвердженням оплати послуг поштового зв`язку з пересилання письмової кореспонденції є:
- поштові марки, наклеєні на письмову кореспонденцію або нанесені типографським способом на поштові конверти, поштові картки;
- електронні марки;
- відбитки державного знака, нанесені маркувальними машинами;
- відбитки про оплату письмової кореспонденції, нанесені друкарським чи іншим способом;
- розрахунковий документ про оплату послуги поштового зв`язку.
Таким чином, наведені вище приписів Правил №270 вдають підстави для висновку, що послуги поштового зв`язку як з відправки простої, так і з відправки реєстрованої поштової кореспонденції можуть бути підтверджені розрахунковим документом про оплату послуги поштового зв`язку.
Натомість, стверджуючи про обставину направлення позивачу відповіді засобами поштового зв`язку, відповідач доказів її надсилання разом з копією журналу (реєстру) відправленої кореспонденції поштовим зв`язком ПАТ "Укрпошта" не подав, як і не подав інших доказів, які б свідчили про виконання ним обов`язку щодо доведення до відома позивача інформації про результати розгляду його звернення засобами поштового зв`язку.
В той же час, у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 802/211/16-а, від 06 вересня 2019 року у справі № 128/4752/15-а, від 25 червня 2020 року у справі № 802/1442/15-а, від 26 лютого 2021 року у справі № 520/421/20, від 31 жовтня 2023 року у справі № 380/15723/22 викладено правову позицію, відповідно до якої належними і допустимими доказами відправлення відповіді є список згрупованих поштових відправлень із відміткою працівника зв`язку про його прийняття, опис вкладення у цінний лист, зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення або розписка про отримання у разі вручення заявнику особисто.
Разом з тим, у постановах від 26 лютого 2021 року у справі № 520/421/20 та від 31 жовтня 2023 року у справі № 380/15723/22 Верховний Суд звертав увагу на те, що реєстрація відповіді на звернення чи скаргу як вихідного документа у журналі реєстрації вихідної документації розпорядника інформації і присвоєння за фактом реєстрації вихідного номера не є моментом завершення перебігу строку на надання відповіді, визначеного законом.
Поряд з цим, у своєму зверненні від 01.02.2024 позивач чітко визначив, що бажає отримати відповідь на свою заяву письмово на вказану ним адресу засобами поштового зв`язку поштовим відправленням з оголошеною цінністю та відповідним описом вкладення.
З наведених вище обставин вбачається, відсутність будь-яких належних доказів надання або направлення позивачу відповіді на його звернення від 01.02.2024.
Таким чином, відповідач, всупереч імперативних вимог ч. 2 ст. 77 КАС України, не підтвердив належними та допустимими доказами факту повідомлення позивача про наслідки розгляду його звернення, з урахуванням того, що відповідно до приписів статті 15 Закону № 393/96-ВР обов`язок повідомлення громадянина про наслідки розгляду його звернення/клопотання має підтверджуватися доказами, що свідчать про надсилання (вручення) такої відповіді на адресу заявника (заявнику).
Аналогічний правовий висновок приведено Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2023 року у справі № 380/15723/22.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог позову ОСОБА_1 ..
Щодо доводів відзиву відповідача на апеляційну скаргу про те, що Законом України «Про звернення громадян» не передбачено виду поштового відправлення, яким має бути направлена відповідь на звернення, колегія суддів зазначає.
Так, за приписами Інструкції з діловодства у виконавчому органі Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), районних в місті Києві державних адміністрацій, на підприємствах, установах та організаціях, що належать комунальної власності територіальної громади міста Києва, яка затверджена розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 25.09.2018 №1747 не встановлено право/обов`язок розпорядника інформації надсилати відповідь на звернення/клопотання простою кореспонденцією.
Такого права/обов`язку також не закріплено ні у Правилах №270, ні у Законі №393/96-ВР.
Вимогою статті 15 Закону № 393/96-ВР є повідомлення громадян про наслідки розгляду їх заяв (клопотань), доведення змісту відповіді до заявника.
У контексті спірних правовідносин, колегія суддів враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 31 жовтня 2023 року у справі № 380/15723/22, відповідно до якого, за приписами Закону № 393/96-ВР обов`язок повідомлення громадянина про наслідки розгляду його звернення/клопотання має підтверджуватися доказами, що свідчать про надсилання (вручення) такої відповіді на адресу заявника (заявнику).
Вказане дає підстави вважати, що норми Закону № 393/96-ВР покладають на відповідача обов`язок довести до відома позивача інформацію про результати розгляду його звернення, тоді як вид поштового відправлення не має значення. 
У своєму зверненні від 01.02.2024 позивач  визначив спосіб отримання відповіді на свою заяву - засобами поштового зв`язку поштовим відправленням. 
Натомість, заяви не містила жодного зауваження про інший альтернативний спосіб повідомлення позивача про результат розгляду справи, зокрема, шляхом направлення відповіді на електронну пошту.
Відтак, належним способом доведення до відома позивача інформації про результати розгляду його звернення є направлення відповіді саме засобами поштового зв`язку позивачу.
Доводи апелянта про неповноту відповіді, наданої до суду першої інстанції, колегія суддів відхиляє, оскільки зміст наданої відповіді не був предметом судового розгляду у суді першої інстанції. Вимоги позивача стосувалися та стосуються лише належного повідомлення його про результати розгляду його заяви.
Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням постанови про задоволення вимог ОСОБА_1 ..
Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням наведеного, наявні підстави для перерозподілу судових витрат у суді першої інстанції.
У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати на сплату судового збору у розмірі 1211,20 грн та правничу допомогу у розмірі 7680,00 грн.
Щодо витрат на правничу допомогу колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
За частиною 3 ст. 132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу.
Відповідно до приписів частин 1-5 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Так, ч. 7 ст. 139 КАС України, передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Виходячи з положень ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи. Водночас, дії сторони щодо досудового вирішення спору підлягають врахуванню лише у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 27.01.2022 по справі № 813/2241/18.
Крім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Судом встановлено, що на підтвердження складу та розміру понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги, акт приймання-передачі наданих послуг, калькуляцію-рахунок, платіжна інструкція про оплату 7680,00 грн.
Відповідно до акт приймання-передачі наданих послуг адвокат надав позивачеві послуги:
- ознайомлення з первісними матеріалами (документами), їх аналіз, пошук і вивчення консультацій, судової практики в аналогічних справах та аналіз нормативного матеріалу – 2 години вартістю 2560,00 грн;
- складення в суд тексту позову, підготовка додатків та примірників позову й доданих до нього документів відповідно до кількості сторін – 4 години вартістю 5120,00 грн.
Колегія суддів зауважує, що послуги з ознайомлення з первісними матеріалами (документами), їх аналіз, пошук і вивчення консультацій, судової практики в аналогічних справах та аналіз нормативного матеріалу охоплюються послугою зі складання позову, а тому не враховуються окремо.
Також колегія судів вважає, що послуги з підготовка додатків та примірників позову й доданих до нього документів відповідно до кількості сторін не потребують юридичних знань та не можуть включатися до складу витрат на правничу допомогу.
Враховуючи складність та обсяг виконаних адвокатом робіт, суму заявлених позовних вимог, значення справи для сторони колегія суддів вважає, що сума витрат на правничу допомогу яка підлягає стягнення з Департаменту становить 3000 грн.
Стосовно сплати судового збору, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач сплатив судовий збір при зверненні до суду першої інстанції у розмірі 1211,20 грн та сплатив судовий збір при зверненні до суду апеляційної інстанції у розмірі 1816,80 грн.
За таких умов, колегія суддів вважає наявними підстави для стягнення з Департаменту на користь позивача понесених останнім витрат на сплату судового збору у судах першої та апеляційної інстанції у розмірі 3028.
Також позивачем у апеляційній скарзі заявлено клопотання про розподіл витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.
На підтвердження понесених витрат позивачем додатково надані акт приймання-передачі наданих послуг, платіжна інструкція про оплату 6400,00 грн.
Враховуюче наведене вище нормативно-правове обґрунтування, те, що за розгляд справи в суді першої інстанції спору по суті колегія суддів вважала обґрунтованим стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 грн (надання правничої допомоги з приводу вирішення питань в апеляційному порядку не може бути об`єктивно оцінено у більшому розмірі, ніж надання правничої допомоги, необхідної для звернення особи до суду з позовом, яка є більш складною, об`ємною і потребувала більшого аналізу обставин справи та нормативно-правової бази і стосувалося більшого предмету судового розгляду), а також зміст та обсяг наданих послуг, розмір відшкодування, отриманий за аналогічні послуги в суді першої інстанцій, колегія суддів вважає заявлений представником позивача до відшкодування розмір правової допомоги за складання та подання відзиву на апеляційну скаргу явно завищеним та таким, що підлягає зменшенню.
Ураховуючи викладене, а також фактичний обсяг виконаної роботи, колегія судів апеляційної інстанції вважає розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача за апеляційний перегляд судового рішення у розмірі 1500 грн.
Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 310, 317, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року по справі №520/7712/24 - скасувати.
Ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 – задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради щодо ненадання ОСОБА_1 відповіді на запит від 01 лютого 2024 року.
Зобов`язати Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради надати письмову відповідь ОСОБА_1 про результати розгляду його звернення від 01 лютого 2024 року. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (код ЄДРПОУ 40452947) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) судові витрати, які складаються із судового збору, сплаченого під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанції, у загальному розмірі 3028 (три тисячі вісімдесят шість) гривень 00 копійок.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (код ЄДРПОУ 40452947) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) судові витрати на правничу допомогу, які понесено під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанції, у розмірі 4500 (чотири тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.А. Спаскін    О.В. Присяжнюк