КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 642/1588/24
провадження № 22-ц/824/8366/2025
ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
13 травня 2025 року                                                                                               м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
судді - доповідача Кирилюк Г. М.
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.
при секретарі Черняк Д. Ю. 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, третя особа: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 року в складі судді Савицького О. А.,
 
встановив:
 
23.03.2024 ОСОБА_1 через  систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до Вищої ради правосуддя, третя особа: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, про відшкодування моральної шкоди.
Посилався на  ті підстави,  що  10 серпня 2023 року  він  звернувся  до  Вищої ради правосуддя зі скаргою на протиправні дії судді та порушення  присяги судді з метою, щоб  суддю  притягнули до  відповідальності. Якщо  суддя  зробить висновки,  то  його право  на справедливий суд   цією  суддею  буде  відновлено.  
Пізніше  виявилось, що   і Вища  рада  правосуддя   систематично  порушує як національне законодавство, так  і міжнародне/європейське, бо являючись  вищим державним органом  правосуддя   займається  дискримінацією людей за  мовною  ознакою, порушуючи  Конвенцію   про  захист прав людини і основоположних  свобод ( далі - Конвенція)  (стаття 14 - заборона  дискримінації).  
Зазначає, що обмеження  використання  мов є  формою  дискримінації та може  свідчити про  початкові прояви/ознаки нацизму.  
Вищою радою правосуддя також порушено   право  на  захист від  неправомірних дій судді, на яку ним було складено  скаргу,  чим порушено  статтю 13  Конвенції, яка передбачає право  на  ефективний засіб правового  захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Вища  рада  правосуддя  своїм  вчинком показує,  що  лише  якщо  людина  володіє   українською мовою,  лише тоді  в Україні   вона  має право  на  повагу  та право  на  звернення до неї  за захистом.
Вказаними діями йому була завдана  моральна  шкода.  
Вважає, що  сума у розмірі  10 000 000  грн  є мінімальною для  відшкодування  його  душевних  страждань, відтак розумною  та справедливою.  
Відповідач не  надав доказів того,  що шкода була завдана  внаслідок  непереборної сили, а тому  Вища  рада  правосуддя має нести відповідальність  незалежно  від  доведеності вини у вчиненні  дискримінанації  людини за мовною  ознакою. 
Посилаючись на  вказані  обставини просив суд  стягнути з Вищої ради правосуддя на свою користь моральну шкоду 10 000 000  грн за відмову у розгляді  відповідачем  звернення /скарги  до них  написаним/створеним частково  на  російській мові, що є  дискримінацією  за ознакою  мови та  порушенням  статті 14  Конвенції.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.
За  встановлених у справі  обставин  суд першої інстанції  дійшов  висновку,  що  залишення посадовою особою відповідача дисциплінарної скарги позивача без розгляду  з причин її подання не державною (українською) мовою, а російською мовою повністю відповідає вимогам законодавства та жодним чином не свідчить про дискримінацією позивача за мовною ознакою.
При цьому суд зауважив,  що дана позовна заява складена позивачем українською мовою, що дає підстави вважати, що позивач володіє державною мовою або скористався послугами перекладача.
Крім того,  залишення дисциплінарної скарги без розгляду не перешкоджає позивачу повторно звернутися до Вищої ради правосуддя зі скаргою, яка має відповідати вимогам, передбаченим статтею 107 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Враховуючи те, що позивачем не підтверджено, а судом не встановлено факту дискримінації позивача з боку посадової особи відповідача за мовною ознакою під час залишення без розгляду поданої ним дисциплінарної скарги, а отже відповідно й факту завдання позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
22.02.2025 ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Вважає, що  судом першої інстанції  неправильно  надано тлумачення статті 107 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», яка не  містить  вимоги щодо мови, на  якій повинна  бути складена  дисциплінарна  скарга.
Перелік підстав залишення  дисциплінарної скарги без розгляду,  який визначений ч. 1 ст.44  Закону  України «Про вищу раду  правосуддя», є вичерпним та не  може бути розширеним.   Жодної  з  вказаних  в ній підстав залишення  його  скарги без розгляду  в ухвалі  Вищої ради правосуддя  від  04 березня 2024 року  про  залишення  його  дисциплінарної  скарги без розгляду  не  зазначено.
Відповідач  залишив його  дисциплінарну  скаргу  без розгляду  з порушенням вимог  ст. 107  Закону України «Про судоустрій та статус суддів»,  ст. 43, 44  Закону  України «Про Вищу  раду правосуддя».
Залишення  його  дисциплінарної скарги без розгляду  порушує  його  конституційні  права,  що тягне  за собою  спричинення  йому моральної  шкоди. 
Відповідно  до  ч. 6 статті 13 Закону  України «Про забезпечення  функціонування  української мови як державної», органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації державної і комунальної форм власності беруть до розгляду документи, складені державною мовою, крім випадків, визначених законом.
Вказана норма закону   не  є обов`язковою   для  фізичних осіб  громадян  України. 
Як зазначено у статті 10 Конституції  України,  громадяни України мають право  користуватись  російською мовою.
Конституційний Суд України у своєму рішенні  від 14.12.1999  р.  у справі №10-рп/99  зазначив: «Положення частини першої статті 10 Конституції України, за яким "державною мовою в Україні є українська мова", треба розуміти так, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята статті 10 Конституції України). Поряд з державною мовою при здійсненні повноважень місцевими органами виконавчої влади, органами Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування можуть використовуватися російська та інші мови національних меншин у межах і порядку, що визначаються законами України». 
Суд першої інстанції, посилаючись на  вказані  норми закону та рішення  Конституційного Суду  України, надав їм  хибне  тлумачення,  оскільки  застосування  української мови є обов`язковою при здійсненні повноважень   органами  влади,  при цьому  пересічні  громадяни України вільні  у виборі  мови свого  спілкування та звернення  за захистом  своїх прав. 
Крім неправильного  тлумачення  вказаних  норм матеріального  права суд  першої інстанції  також не  застосував  норми Конституції України,  які є  нормами прямої дії,  Конвенції, а також  інших  законодавчих актів. 
Зазначає, що  він,  як громадянин  України, має право  вільно  користуватись  будь-якою  мовою,  зокрема й російською, звертатись  до  будь-якого  національного  органу  будь-якої гілки влади в Україні  тією  мовою,  якою йому це зручніше, що прямо закріплено Конституцією України та Конвенцією. 
 Вважає,  що  суд фактично не  розглянув основну  його  позовну  вимогу про  відшкодування  моральної шкоди  та не надав оцінки  наведеним в позовній заяві доводам.
В судове засідання учасники справи не  з`явились,  про  дату, час та місце розгляду справи  повідомлені  судом  належним чином. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом  встановлено,  що  10 серпня  2023 року  через систему «Електронний суд» до  Вищої ради правосуддя  надійшла  дисциплінарна  скарга  ОСОБА_1 на  дії судді  Ленінського  районного  суду   міста Харкова Гримайло  А. М.  під час здійснення  правосуддя у справі  №642/349/23.
04  березня  2024 року   член Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Оксана Олександрівна  Кваша винесла  ухвалу  за  №624/0/18-24 , якою дисциплінарну  скаргу  ОСОБА_1    стосовно  судді  Ленінського  районного  суду   міста Харкова Гримайло  А. М.  залишено  без  розгляду  та повернуто  скаржнику. 
Повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя визначаються Конституцією України, Законом України "Про Вищу раду правосуддя" та Законом  України "Про  судоустрій і статус суддів". 
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»    Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
Згідно зі статтею 108 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному Законом України «Про Вищу раду правосуддя», з урахуванням вимог цього Закону.
Відповідно до статті 42  Закону України «Про Вищу раду  правосуддя»  дисциплінарне провадження розпочинається після отримання Вищою радою правосуддя скарги щодо дисциплінарного проступку судді, з повідомленням про вчинення дисциплінарного проступку суддею (дисциплінарної скарги), поданої відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», або за ініціативою Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя чи за зверненням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у випадках, визначених законом.
Статтею 107 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлені вимоги щодо звернення з дисциплінарною скаргою.
Відповідно до частини другої статті 42 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» дисциплінарні провадження щодо суддів здійснюють Дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя.
Дисциплінарне провадження розпочинається після отримання Вищою радою правосуддя скарги щодо дисциплінарного проступку судді, з повідомленням про вчинення дисциплінарного проступку суддею (дисциплінарної скарги), поданої відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", або за ініціативою Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя чи за зверненням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у випадках, визначених законом.
Днем початку здійснення дисциплінарного провадження є день отримання Вищою радою правосуддя відповідної дисциплінарної скарги або день ухвалення Дисциплінарною палатою Вищої ради правосуддя рішення про відкриття відповідної дисциплінарної справи за власною ініціативою чи день отримання Вищою радою правосуддя відповідного звернення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
Пунктами  1, 2 частини  першої  статті  43 Закону  України «Про Вищу  раду правосуддя» передбачено, що  дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя, визначений автоматизованою системою розподілу справ для попередньої перевірки відповідної дисциплінарної скарги (дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя - доповідач):  вивчає дисциплінарну скаргу і перевіряє її відповідність вимогам закону;  за наявності підстав, визначених пунктами 1, 4 і 5 частини першої статті 44 цього Закону, - залишає без розгляду та повертає дисциплінарну скаргу скаржнику. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 44 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» дисциплінарна скарга залишається без розгляду та повертається скаржнику, якщо дисциплінарна скарга подана з порушенням порядку, визначеного Законом України «Про судоустрій і статус суддів».
Згідно з часиною четвертою статті 44 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» рішення про повернення дисциплінарної скарги має бути вмотивованим та оскарженню не підлягає.
Як слідує  зі змісту ухвали Першої  Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 04 березня 2024 року №624/0/18-24, 10 серпня  2023 року  через систему «Електронний суд» до  Вищої ради правосуддя  надійшла  дисциплінарна  скарга  ОСОБА_1 на  дії судді  Ленінського  районного  суду   міста Харкова Гримайло  А. М.  під час здійснення  правосуддя у справі  №642/349/23.  
Скарга  ОСОБА_1 подана  з порушенням  порядку, визначеного  Законом  України «Про судоустрій і  статус  суддів», оскільки  складена  не  державною (українською),  а російською мовою.    
Таким чином, ОСОБА_1   порушив  визначений статтею 107  Закону  України «Про  судоустрій і статус суддів» порядок  реалізації  права на  звернення  зі скаргою щодо  дисциплінарного проступку судді.  Отже,  дисциплінарна  скарга   підлягає  залишенню  без розгляду  та поверненню заявнику. 
Відповідно  до пункту 1 частини першої статті 44 Закону  України «Про Вищу  раду  правосуддя» дисциплінарна скарга залишається  без розгляду та повертається  скаржнику, якщо  вона  подана  з порушенням  порядку,  визначеного   Законом  України «Про  судоустрій і статус суддів». 
Повернення  скарги без розгляду не перешкоджає  повторному зверненню до Вищої  ради правосуддя зі скаргою,  яка має відповідати  вимогам,  передбаченим  статтею 107 Закону  України «Про  судоустрій і статус суддів».   
Зі змісту позовної заяви вбачається,  що ОСОБА_1 не  погоджується  зі змістом  ухвали щодо  залишення  без розгляду  та повернення його дисциплінарної скарги.
Згідно зі статтею 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» єдиною державною (офіційною) мовою в Україні є українська мова.
Відповідно  до статті 6 Закону  України «Про  звернення  громадян» застосування  мов у сфері звернень громадян і рішень та відповідей на них визначає Закон України "Про забезпечення функціонування української мови як державної".
Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про судоустрій та статус судів» судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою.
Відповідно до статті 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України "Про судоустрій і статус суддів".
У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року у справі № 10-рп/99 (справа про застосування української мови) зазначено, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом.
У постанові від 08 жовтня 2020 року у справі № 9901/393/19, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що українська мова як засіб спілкування й інтелектуального вираження відображає самобутність багатомільйонного українського народу і є основою його духовності й історичної пам`яті. Повноцінне функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території держави є гарантією збереження ідентичності української нації та єдності України. У такому сенсі державна мова є складовою конституційного ладу та конституційною цінністю.
Державною мовою в Україні є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. В Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом (стаття 10 Конституції України).
Отже,  за  встановлених обставин  апеляційний суд  погоджується  з висновком  суду  першої інстанції,  що  залишення посадовою особою відповідача дисциплінарної скарги позивача з причин її подання не державною (українською) мовою, а російською мовою повністю відповідає вимогам законодавства та жодним чином не свідчить про дискримінацією позивача за мовною ознакою.
Суд зазначає,  що забезпечення рівності прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою, гарантування права громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють, не означають абсолютного права сторони (учасника справи) подавати відповідні процесуальні документи мовою, якою вона володіє, якому кореспондує безумовний обов`язок суду приймати такі документи до розгляду.
Законом України "Про ратифікацію Європейської хартії регіональних мов або мов меншин" передбачено, що при застосуванні положень Хартії заходи, спрямовані на утвердження української мови як державної, її розвиток і функціонування в усіх сферах суспільного життя на всій території України, не вважаються такими, що перешкоджають чи створюють загрозу збереженню або розвитку мов, на які відповідно до статті 2 цього Закону поширюються положення Хартії.
Суд зауважує,  що  передбачена  законодавством  України вимога  щодо  подання  процесуальних документів державною  мовою  не  є  звуженням  прав позивача чи дискримінацією  останнього  за  мовною ознакою, оскільки  крім послуг  перекладача, за законодавчому  рівні  закріплені  серед іншого  державні  гарантії  щодо надання  безоплатної  правової допомоги.     
Відповідно  до  Закону  України «Про засади запобігання  та протидії  дискримінації  в Україні»   дискримінація - ситуація,  за якої  особа та/або  група  осіб  за їх  ознаками раси, кольору шкіри  політичних, релігійних  та інших переконань, статі, віку,  інвалідності,  етнічного  та соціального  походження,  громадянства,  сімейного та майнового стану місця проживання, мовними або  іншими ознаками, які були, є та можуть бути  дійсними або припущеними,  зазнає обмеження  у визнанні,  реалізації  або  користуванні  правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом,  крім випадків,  коли таке  обмеження  має правомірну,  об`єктивно  обґрунтовану мету,  способи досягнення  якої є належними та необхідними. 
Європейський суд  з прав людини вказує на те,  що  дискримінація означає  поводження  з особами у різний спосіб без об`єктивного  та розумного  обґрунтування  у відносно  схожих  ситуаціях ( рішення  від 11 червня  2002  року  у справі  «Вілліс проти  Сполученого  Королівства»). 
Відмінність  у ставленні  є дискримінаційною,  якщо вона  не  має об`єктивного  та розумного  обґрунтування, іншими словами,  якщо  вона  не  переслідує  легітимну  ціль або якщо  немає  розумного  співвідношення  між застосованими засобами та переслідуваною ціллю  ( рішення  у справі  «Ван  Раалте проти  Нідерландів» від 21 лютого  1997  року,  рішення  у справі  «Пічкур  проти  України від 07  листопада  2013 року). 
Тому посилання  позивача на  дискримінаційне  ставлення  до  нього, тобто  у спосіб  без об`єктивного  та розумного  обґрунтування,  є  необґрунтованими. 
Позивач звернувся до  суду  з даним позовом  українською мовою,  що  свідчить  про те, що  він нею  володіє. 
Оскільки  скарга  ОСОБА_1 на дії судді була  складена  російською мовою, Вища рада правосуддя  обґрунтовано  залишила її без розгляду. 
Незгода  ОСОБА_1   застосовувати українську мову при зверненні  до  Вищої ради правосуддя  зі скаргою  не  свідчить  про  дискримінацію  скаржника за мовною  ознакою. 
З огляду  на  викладене,  підстави для висновку про те, що  оскаржуваними діями Вищої ради правосуддя позивачу було завдано   моральної шкоди відсутні. 
Враховуючи   відсутність  фактичних  даних, які підтверджують, що дискримінація по  відношенню  до  позивача мала місце,  правових підстав  для  скасування   ухваленого по справі   рішення, яке є законним та обґрунтованим, колегія суддів  не  вбачає.
Згідно  ст. 375 ЦПК  України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК  України, апеляційний суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне  судове рішення  складено  23.05.2025. 
 
Суддя - доповідач                                                                           Г. М. Кирилюк
 
Судді:                                                                                               І. М. Рейнарт
 
                                                                                                          Т. І. Ящук