ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                              
 
09 квітня 2025 року
м. Київ                                                                                   
 
справа № 466/6078/13-ц
провадження № 61-13005св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І., 
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І., 
 
учасники справи:
позивач - керівник Галицької окружної прокуратури м. Львова Львівської області в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації, Державного агентства лісових ресурсів України, Львівської міської ради,
відповідач - ОСОБА_1 ,
треті особи: ОСОБА_2 , Брюховицька селищна рада, Об`єднання Комітетів для Євреїв бувшого Радянського Союзу, Представництво Американського Об`єднання Комітетів для Євреїв бувшого Радянського Союзу, 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 грудня 2023 року у складі судді Кавацюка В. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,
Історія справи
Короткий зміст позовної заяви
Прокурор Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного агентства лісових ресурсів України (далі - Держлісагентство України), Львівської міської ради звернувся з позовом, який в подальшому було роз`єднано та уточнено до ОСОБА_2 , Брюховицької селищної ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобуддизайн» (далі - ТОВ «Новобуддизайн»), треті особи: Управління Держкомзему у м. Львові, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Стефанюк О. І., приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Урумува Ж. М., про витребування майна від добросовісного набувача, скасування рішення Брюховицької селищної ради, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання недійсним договору поділу земельної ділянки, скасування державного акта на право власності на земельну ділянку.
Позов мотивований тим, що спірна земельна ділянка незаконно вибула з володіння держави на підставі рішень Брюховицької селищної ради № 245 від 11 березня 2004 року та № 263 від 18 березня 2004 року, які скасовані рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2005 року.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2004 року (справа № 2-3327/03) зобов`язано Брюховицьку селищну раду прийняти рішення про продаж ТОВ «Новобуддизайн» земельної ділянки площею 8,8643 га в АДРЕСА_1 , яку орендувало це товариство. 
На виконання цього рішення Брюховицькою селищною радою прийнято рішення № 618 від 23 жовтня 2008 року.
На підставі вказаного рішення № 618 між Брюховицькою селищною радою та ТОВ «Новобуддизайн» укладений договір купівлі-продажу від 05 листопада 2008 року, реєстровий номер 8676, земельної ділянки площею 8,8643 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з яких: 1,8 га - для житлового будівництва, 7,0643 га - для будівництва об`єктів дошкільного спортивно-навчального центру.
В подальшому ТОВ «Новобуддизайн» відчужило земельну ділянку площею 1,8 га для житлового будівництва (кадастровий номер 4610166300:04:003:1605) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 грудня 2008 року, укладеного з покупцями ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Згідно із цим договором у власність ОСОБА_3 перейшла земельна ділянка площею 0,7931 га та земельна ділянка площею 0,0344 га.
11 червня 2009 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу відчужив земельну ділянку площею 0,7931 га (кадастровий номер 4610166300:04:003:0062) ОСОБА_7 - 1503/7931 ідеальних часток; ОСОБА_2 - 1503/7931 ідеальних часток, ОСОБА_8 - 1503/7931 ідеальних часток, ОСОБА_9 - 1501/7931 ідеальних часток, ОСОБА_10 - 1501/7931 ідеальних часток, ОСОБА_11 - 420/7931 ідеальних часток.
У подальшому 20 липня 2009 року ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 уклали між собою договір про поділ земельної ділянки, що є у спільній частковій власності. На підставі вказаних договорів ОСОБА_2 зареєстрував право власності на спірну земельну ділянку, кадастровий номер 4610166300:04:003:0071, площею 0,1503 га, державний акт серії ЯЖ № 580878.
Натомість, ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 червня 2010 року скасовано рішення цього ж суду від 15 листопада 2004 року за наслідками його перегляду за нововиявленим обставинами.
З урахуванням уточнених позовних вимог прокурор просив:
поновити строк звернення до суду;
скасувати рішення Брюховицьккої селищно ради № 618 від 23 жовтня 2008 року «Про виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2004 року»; 
визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 листопада 2008 року № 8676, укладений між Брюховицькою селищною радою та ТОВ «Новобуддизайн»;
визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 25 грудня 2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 10400, укладений між ТОВ «Новобуддизайн» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в частині передачі у власність ОСОБА_3 8275/18000 частин земельної ділянки загальною площею 0,7931 га, кадастровий номер 4610166300:04:003:0062, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 
визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11 червня 2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 2196, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , в частині передачі у власність ОСОБА_2 1503/7931 ідеальних часток земельної ділянки, кадастровий номер 4610166300:04:003:0062, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
визнати недійсним договір поділу земельної ділянки, що є спільною частковою власністю, від 10 липня 2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 2742, укладений між ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ;
скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_2 06 серпня 2009 року, серії ЯЖ № 580878;
витребувати в ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1503 га, кадастровий номер 4610166300:04:003:0071, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати повернути спірну земельну ділянку у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України». 
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 01 червня 2011 року відкрито провадження у справі за позовом прокурора Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Держлісагентства України, Львівської міської ради до ОСОБА_12 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_13 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про витребування майна від добросовісних набувачів.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 27 січня 2012 року роз`єднані в самостійне провадження вимоги прокурора Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Держлісагентства України, Львівської міської ради до ОСОБА_2 про витребування майна від добросовісного набувача.
27 січня 2012 року прокурором Шевченківського району м. Львова подано уточнену позовну заяву.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 26 квітня 2012 року закрито провадження у справі за позовом прокурора Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Держлісагентства України, Львівської міської ради до ОСОБА_2 , Брюховицької селищної ради, ТОВ «Новобуддизайн», треті особи: Управління Держкомзему у м. Львові, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Стефанюк О. І., приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Урумува Ж. М., про визнання недійсними договорів, витребування майна від добросовісних набувачів в частині вимог до ТОВ «Новобуддизайн», у зв`язку з ліквідацією юридичної особи.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03 вересня 2012 року позов задоволено.
Скасовано рішення Брюховицької селищної ради № 618 від 23 жовтня 2008 року «Про виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2004 року».
Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 листопада 2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 8676, укладений між Брюховицькою селищною радою та ТОВ «Новобуддизайн».
Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 25 грудня 2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 10400, укладений між ТОВ «Новобуддизайн» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в частині передачі у власність ОСОБА_3 8275/18000 частин земельної ділянки, загальною площею 0,7931 га, кадастровий номер 4610166300:04:003:0062, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки 11 червня 2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 2196, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 в частині передачі у власність ОСОБА_2 1503/7931 ідеальних часток земельної ділянки, кадастровий номер 4610166300:04:003:0062, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним договір поділу земельної ділянки, що є спільною частковою власністю від 10 липня 2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 2742, укладений між ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .
Визнано нечинним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_2 , серія ЯЖ № 580878 від 06 серпня 2009 року.
Витребувано в ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1503 га, кадастровий номер 4610166300:04:003:0071, державний акт серії ЯЖ № 582878 та повернуто вказану земельну ділянку у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України.
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 25 квітня 2013 року апеляційну скаргу Брюховицької селищної ради задоволено частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 вересня 2012 року частково скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині:
визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 грудня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 10400, укладеного між ТОВ «Новобуддизайн» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в частині передачі у власність ОСОБА_3 8275/18000 частин земельної ділянки, загальною площею 0,7931 га, кадастровий номер 4610166300:04:003:0062, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 червня 2009 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2196, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 в частині передачі у власність ОСОБА_2 1503/7931 ідеальних часток земельної ділянки кадастровий номер 4610166300:04:003:0062, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
визнання недійсним договору поділу земельної ділянки, що є спільною частковою власністю від 10 липня 2009 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2742, укладеного між ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ;
визнання нечинним державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_2 ЯЖ № 580878 від 06 серпня 2009 року.
В іншій частині рішення залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2013 року касаційні скарги ОСОБА_15 , який діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_4 задоволено частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 вересня 2012 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 25 квітня 2013 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що:
            суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов помилкового висновку, що земельна ділянка загальною площею 8,8643 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка була відчужена Брюховицькою селищною радою на користь ТОВ «Новобуддизайн», на момент винесення рішення Брюховицькою селищною радою № 618 від 23 жовтня 2008 року та відповідно укладення договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки від 05 листопада 2008 року, перебувала у власності держави, оскільки вказана земельна ділянка знаходилася в межах смт. Брюховичі, розмежування земель державної і комунальної власності не проводилось. Тому колегія суддів вважала, що Брюховицька селищна рада мала повноваження щодо розпорядження зазначеною земельною ділянкою. Крім того, позивачем не надано доказів того, що спірна земельна ділянка станом на 2008 рік перебувала у державній власності та не наведено жодних підстав набуття державою права власності на земельну ділянку, які передбачені частиною п`ятою статті 84 ЗК України;
крім того, оспорюване рішення Брюховицької селищної ради було прийнято на виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду від 19 листопада 2004 року, яке набрало законної сили після його перегляду судом апеляційної інстанції, підлягало обов`язковому виконанню Брюховицькою селищною радою. Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2004 року було скасовано і закрито провадження по справі уже після виконання оспорюваного рішення Брюховицької селищної ради та виключно з процесуальних підстав, так як ТОВ «Новобуддизайн» було виключено з Єдиного державного реєстру підприємств, установ, організацій України, у зв`язку з його ліквідацією. Тобто рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2004 року по суті не переглядалося і його незаконність в судовому порядку не встановлена. Крім того, судами попередніх інстанцій не враховано, що постановою державного виконавця від 11 серпня 2008 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа щодо виконання рішення суду Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2004 року. Згідно постанови державного виконавця від 26 березня 2008 року вище вказане виконавче провадження було закрито, у зв`язку з виконанням Брюховицькою селищною радою рішення суду, а саме прийняттям рішення № 618 від 23 жовтня 2008 року;
судами помилково не було застосовано до спірних правовідносин частину другу статті 388 ЦК України (майно не може бути витребувано у добросовісного набувача, якщо воно було придбано у порядку, встановленому для виконання судового рішення), оскільки вона поширюється не лише на добросовісного набувача, який безпосередньо набув майно в порядку, встановленому для виконання судового рішення, а також на всіх наступних набувачів майна після такого придбання. Крім того, судами було невірно застосовано до спірних правовідносин частину першу статті 388 ЦК України, яка підлягає застосуванню у випадку придбання майна в особи, яка не мала права його відчужувати. Однак, судами не враховано, що ТОВ «Новобуддизайн» був наділений всіма повноваженнями власника, у зв`язку з чим мав право відчужувати майно, яке на час вчинення правочину було його власністю та набуте ним на законних підставах;
особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду, як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною, так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Однак, у позовній заяві прокурором не зазначено, які саме права та інтереси Кабінету Міністрів України, Львівської міської ради та Державного агентства лісових ресурсів порушені, оскільки у позовній заяві не зазначено хто саме з цих позивачів та на якій підставі був власником спірної земельної ділянки до її відчуження Брюховицькою селищною радою, та відповідно не надано належних документів, які б підтверджували право державної власності на спірну земельну ділянку чи право користування нею;
судами не перевірено доводи прокурора з приводу того, чи дійсно на момент укладення договору купівлі-продажу спірної земельної 05 листопада 2008 року, ця земельна ділянка перебувала у постійному користуванні Львівського держлісгоспу державного лісогосподарського об`єднання «Львівліс» та не була вилучена з його користування;
касаційний суд вказав, що, враховуючи те, що позов пред`явлено з метою захисту державної власності на земельну ділянку, то належним позивачем у даній справі може бути Кабінет Міністрів України, до повноважень якого відноситься розпорядження землями державної власності, проте позивачем не надано доказів того, що спірна земельна ділянка належить державі. Стосовно порушення прав Львівської міської ради, то позивачем також не обґрунтовано, в чому полягає порушення прав та інтересів Львівської міської ради, оскільки спірна земельна ділянка не може входити до кількох населених пунктів, оскільки територіально вона знаходиться в районі вулиць Ряснянської смт. Брюховичі, тому вона не може знаходитись в межах м. Львова. Також прокурором не обґрунтовано, в чому полягає порушення прав та інтересів позивача - Держлісагентства України, оскільки Положенням про Держлісагентство України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року, не передбачено права розпорядження земельними ділянками лісового фонду та не передбачено права здійснювати захист інтересів держави в частині розпорядження земельними ділянками лісового фонду.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 27 травня 2014 року, постановленої без виходу до нарадчої кімнати, залучено до участі у справі як третіх осіб: Об`єднання Комітетів для Євреїв бувшого Радянського Союзу, Представництво Американського Об`єднання Комітетів для Євреїв бувшого Радянського Союзу.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2016 року, постановленої без виходу до нарадчої кімнати, виключено з числа учасників справи прокурора Шевченківського району м. Львова та залучено керівника Львівської місцевої прокуратури № 2.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 13 травня 2019 року позовну заяву Львівської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Держлісагентства України, Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Брюховицької селищної ради, треті особи: Управління Держкомзему у м. Львові, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Стефанюк О. І., приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Урумова Ж. М., ОСОБА_3 , Об`єднання комітетів для євреїв колишнього Радянського Союзу, Представництво Американського об`єднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу, про витребування майна від добросовісного набувача, скасування рішення Брюховицької селищної ради, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання недійсним договору поділу земельної ділянки, скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, в частині позовних вимог про:
скасування рішення Брюховицької селищної ради № 618 від 23 жовтня 2008 року «Про виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2004 року (2-3327/04);
визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 листопада 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 8676, укладеного між Брюховицькою селищною радою та ТОВ «Новобуддизайн»;
визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 грудня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 10400, укладеного між ТОВ «Новобуддизайн» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в частині передачі у власність ОСОБА_3 8275/18000 частин земельної ділянки загальною площею 0,7931 га, кадастровий номер № 4610166300:04:003:0062, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 червня 2009 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2196, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_16 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 в частині передачі у власність ОСОБА_2 1503/7931 ідеальних часток земельної ділянки, кадастровий номер №4610166300:04:003:0062, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
визнання недійсним договору поділу земельної ділянки, що є спільною часткової власності від 10 липня 2009 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2742, укладеного між ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ;
скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_2 , серія ЯЖ № 580878 від 06 серпня 2009 року залишено без розгляду.
Виключено з числа відповідачів ОСОБА_2 та Брюховицьку селищну раду, залучивши їх до участі в справі в якості третіх осіб.
Виключено з числа третіх осіб приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Стефанюка О. І., приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Урумову Ж. М. та ОСОБА_3 .
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 06 квітня 2021 року проведено заміну сторони у цивільній справі № 466/6078/13-ц, виключено з числа учасників справи Львівську місцеву прокуратуру № 2 та залучено належну сторону - Галицьку окружну прокуратуру м. Львова Львівської області.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 30 травня 2023 року проведено заміну сторони у цивільній справі № 466/6078/13-ц, виключено з числа учасників справи Кабінет Міністрів України та залучено належну сторону - Львівську обласну державну адміністрацію.
Короткий зміст оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 11 грудня 2023 року, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року, відмовлено у задоволенні позову керівника Галицької окружної прокуратури м. Львова в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації, Держлісагентства України, Львівської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , Об`єднання Комітетів для Євреїв бувшого Радянського Союзу, Представництво Американського Об`єднання Комітетів для Євреїв бувшого Радянського Союзу про витребування земельної ділянки кадастровий номер 4610166300:04:003:0071 та зобов`язання повернути її в розпорядження держави в особі Львівської обласної державної адміністрації.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
Брюховицька селищна рада не мала права на розпорядження землями лісового фонду, що підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2005 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25 квітня 2005 року, ухвалою Верховного Суду від 16 серпня 2005 року та ухвалою Вищого адміністративного суду від 28 жовтня 2009 року, яким визнано неправомірними та скасовано рішення Брюховицької селищної ради № 245 від 11 березня 2004 року та № 263 від 18 березня 2004 року про вилучення земельної ділянки, ліси 1 групи в кварталі 44 Львівського держлісгоспу загальною площею 19,1 га та віднесення їх до земель селища рекреаційного призначення;
на момент набуття права власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_1 не знала і не могла знати про те, що купує в ОСОБА_2 земельну ділянку на підставі договору від 26 жовтня 2009 року, якою ще в 2004 році неправомірно розпорядилася Брюховицька селищна рада, тому ОСОБА_1 є добросовісним набувачем цієї земельної ділянки, що визнається прокурором та позивачем у справі. Помилки та недоліки, допущені державними органами влади, повинні служити на користь постраждалих осіб, особливо у разі відсутності інших конфліктуючих приватних інтересів;
суд першої інстанції не погодився з доводами представника третіх осіб - про те, що спірна земельна ділянка підлягає витребуванню від ОСОБА_1 на користь держави через те, що на ній знаходяться залишки єврейських поховань для проведення обстежень та досліджень цієї земельної ділянки. Суд звернув увагу на те, що такі обставини не входили до предмета позову, а докази, які б підтверджували наявність будь-яких поховань саме на спірній земельній ділянці в матеріалах справи відсутні. Судом встановлено, що подані представником третіх осіб докази на підтвердження наявності ймовірних поховань на спірній земельній ділянці стосуються АДРЕСА_2 , яка вільна від забудови та засаджена лісом, а, отже, не стосуються земельної ділянки ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 , на якій з 2011 року велося будівництво індивідуального садибного будинку. Також в матеріалах справи відсутні докази того, що під час проведення будівельних робіт на спірній земельній ділянці були виявлені будь-які поховання;
в той же час ОСОБА_1 , заявлено вимогу про застосування наслідків спливу позовної давності. ОСОБА_1 придбала спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2009 року, укладеного з ОСОБА_2 . Право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 зареєстровано в Поземельній книзі 26 травня 2010 року, а 13 березня 2012 року зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Також 04 липня 2013 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на земельній ділянці кадастровий номер 4610166300:04:003:0071. Натомість, вимога до ОСОБА_1 заявлена прокурором лише 27 квітня 2017 року, тобто через 6 років та 11 місяців після внесення відомостей про придбання нею земельної ділянки в Поземельну книгу. На момент подання позову ОСОБА_1 , будучи вже власником спірної земельної ділянки, відомості про що були внесені в Поземельну книгу, не була залучена до справи, в первинному позові вимоги до неї не заявлялись. Доказів неможливості отримання відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного земельного кадастру, Поземельної книги на момент пред`явлення первинного позову ні прокурором, ні позивачем до суду не надано. На момент подання первинного позову і до 27 квітня 2017 року прокурор міг та повинен був знати про наявність зареєстрованого права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 , оскільки такі відомості містилися у відповідних реєстрах та були відкритими і доступними для прокурора. Доводи прокурора про те, що про зміну власника спірної земельної ділянки він дізнався лише в 2017 році не спростовують доводів ОСОБА_1 про пропуск прокурором позовної давності. Суд звернув увагу на те, що прокурором подано позов про визнання недійсними рішень Брюховицької селищної ради про вилучення земельних ділянок лісів 1 групи ще в 2004 році, за результатами розгляду яких позов прокурора було задоволено. Однак, тривале невчинення дій щодо повернення таких земель у розпорядження держави призвело до того, що спірна земельна ділянка безперешкодно перейшла у власність ОСОБА_1 та на ній у встановленому законом порядку, з дотриманням вимог державних будівельних, протипожежних та санітарних норм збудовано житловий будинок. До позовних вимог про витребування земель лісогосподарського призначення може бути застосовано наслідки спливу позовної давності, а тому доводи прокурора, що позовна давність до вимог про витребування майна не застосовується, є необґрунтованими.
Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову та додатково вказав, що прокурором обрано належний спосіб захисту прав позивача шляхом пред`явлення віндикаційної вимоги до особи, за якою зареєстровано право власності на земельну ділянку. Заявлений прокурором віндикаційний позов за своєю правовою природою у спірних правовідносинах є обгрунтованим. Проте у його задоволенні слід відмовити з підстав передбачених частиною четвертою статті 267 ЦК України за спливом позовної давності, про наслідки застосування якого просила відповідач.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У вересні 2024 року перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури подав касаційну скаргу, в якій просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 грудня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року скасувати, позов задовольнити.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суди залишили поза увагою, що факт реєстрації 26 травня 2010 року права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 у Поземельній книзі, а також реєстрація 13 березня 2012 року у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, не свідчать про об`єктивну можливість прокурора, чи органу, в інтересах якого звернувся прокурор у даній справі, знати про обставини порушення інтересів держави. Зокрема, відомості із Поземельної книги та Реєстру прав власності на нерухоме майно не перебували у відкритому доступі. Відтак, ні прокуратура, ні орган в інтересах якого звернувся прокурор, не могли бути обізнані про зміну власника земельної ділянки. Лише 27 квітня 2017 року при підготовці до судового засідання прокурором виявлено, що спірна земельна ділянка на праві власності належить не ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 , у зв`язку з чим, 30 травня 2017 року в порядку статті 33 ЦПК України подано заяву про залучення ОСОБА_1 як співвідповідача та зміну позовних вимог;
суди не встановили, коли Кабінет Міністрів України (а в подальшому його правонаступник - Львівська обласна державна адміністрація), Держлісагентство України, Львівська міська рада, як позивачі, довідались або могли довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про порушення свого права позивачі довідалися з часу пред`явлення прокурором у 2012 році позовної заяви, а про зміну власника спірної земельної ділянки лише після подання прокурором заяви про залучення ОСОБА_1 як співвідповідача. Крім цього, в матеріалах справи відсутні докази щодо обізнаності позивача про зміну власника спірної земельної ділянки раніше ніж 27 квітня 2017 року;
в оскаржених судових рішеннях суди вказали, що помилки та недоліки, допущені державними органами влади повинні служити на користь постраждалих осіб, і ці помилки не повинні виправлятись за рахунок зацікавленої особи. Водночас, судами не враховано, що згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Позовна заява прокурора спрямована на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання, а саме додержання законності при отриманні у власність земельної ділянки, що відноситься до земель лісового фонду, яка на час прийняття селищною радою рішення про їх відчуження перебувала в державній власності, та вибула з володіння власника (держави) поза його волею.
Позиція інших учасників справи
У жовтні 2024 року Львівська міська рада подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить задовольнити касаційну скаргу, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 грудня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року скасувати, позов задовольнити.
Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що суди не взяли до уваги, що в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Факт реєстрації 26  травня 2010 року права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 у Поземельній книзі, а також реєстрація 13 березня 2012 року у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, не свідчать про об`єктивну можливість позивача знати про обставини порушення інтересів держави. Про порушення свого права позивачі довідалися з часу пред`явлення прокурором у 2012 році позовної заяви, а про зміну власника спірної земельної ділянки лише після подання прокурором заяви про залучення ОСОБА_1 як співвідповідача. Втручання у право володіння земельною ділянкою буде пропорційним, оскільки відповідач, проявивши розумну обачність, могла та повинна була розуміти, що земельна ділянка вкрита лісовою рослинністю, розташована серед лісового масиву та не призначена для містобудівних потреб.
У жовтні 2024 року представник Об`єднання Комітетів для Євреїв бувшого Радянського Союзу Шейхет М. Г., Представництво Американського Об`єднання Комітетів для Євреїв бувшого Радянського Союзу подали відзив на касаційну скаргу, в якому просять поновити строк на подання відзиву, оскаржені судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що суди залишили поза увагою, що спірні земельні ділянки залишились в державній власності відповідно до абзацу 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю». Тому нотаріуси, що посвідчували документи на право власності, договори, не мали на це підстав. Суди не врахували, що судовим рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 липня 2019 року у справі № 1.380.2019.001904, що набрало законної сили адміністративний позов Представництва Американського Об`єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу до Брюховицької селищної ради задоволено та встановлено, що Брюховицькій селищній раді відомо про наявність на її території об`єкта культурної спадщини - «Місце масових розстрілів і поховань у м. Львів-Брюховичі Львівської області, вул. Незалежності України». Захист та збереження місць масових поховань на спірній земельній ділянці має важливе історико-культурне значення, оскільки є частиною як єврейської культурної спадщини, так і частиною світової культурної спадщини. Захист та збереження таких земель поховань, їх подальше дослідження та облаштування можливі лише після витребування (повернення) спірної земельної ділянки у державну власність в особі Львівської обласної державної адміністрації.
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_17 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені судові рішення без змін.
Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що підстава для касаційного оскарження, наведена в касаційній скарзі (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України) відсутня, оскільки аналіз, зазначених в касаційній скарзі, висновків Верховного Суду, які, на думку скаржника, свідчать про порушення судами норм матеріального права та, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, свідчать, що такі висновки Верховного Суду або не стосуються справи № 466/6078/13, або свідчать про правильність висновків судів. Такі постанови Верховного Суду не спростовують правильне застосування судами норм матеріального права щодо визначення початку перебігу позовної давності та наслідків її спливу. З урахуванням рішень ЄСПЛ спірна земельна ділянка не може бути витребувана від ОСОБА_1 через те, що: ОСОБА_1 не вчиняла жодних незаконних дій при її придбанні у власність; не була і не могла бути обізнана про те, що спірна земельна ділянка ще задовго до придбання її відповідачем незаконно вибула з володіння держави; ОСОБА_1 не могла навіть припускати, що спірна земельна ділянка відносилась до категорії земель лісогосподарського призначення, так як знаходиться в кварталі житлової забудови з підведеними комунікаціями; у встановленому законом порядку збудувала на цій земельній ділянці житловий будинок та оформила право власності на нього; витребування від ОСОБА_1 спірної земельної ділянки може призвести до перешкоджання їй в реалізації прав на законно збудований та зареєстрований будинок; ОСОБА_1 вже тривалий час володіє земельною ділянкою і будинком, натомість, жодний державний орган не вчинив дій для припинення процесу будівництва і не сплатив їй компенсації за добросовісно набуте нею майно. Невжиття ні прокурором, ні іншими компетентними органами держави заходів для недопущення придбання у власність, щодо оперативного реагування, спрямованих на недопущення будівництва на спірній земельній ділянці житлового будинку; тривале непред`явлення вимог до ОСОБА_1 та незалучення її впродовж семи років до участі в цій справі, свідчать про порушення принципу «належного урядування» та про відсутність підстав для витребування спірної земельної ділянки в ОСОБА_1 та правильність відмови судів в задоволенні позову.
У березні 2025 року до суду надійшли письмові пояснення представника Об`єднання Комітетів для Євреїв бувшого Радянського Союзу Шейхет М. Г., Представництва Американського Об`єднання Комітетів для Євреїв бувшого Радянського Союзу.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 27 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано з суду першої інстанції цивільну справу.
У листопаді 2024 року матеріали цивільної справи № 466/6078/13-ц надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у задоволенні клопотання представника Об`єднання Комітетів для Євреїв бувшого Радянського Союзу Шейхет Мейлаха Гершовича, Представництва Американського Об`єднання Комітетів для Євреїв бувшого Радянського Союзу про поновлення строку на подання відзиву на касаційну скаргу відмовлено. Продовжено Об`єднанню Комітетів для Євреїв бувшого Радянського Союзу Шейхет Мейлаха Гершовича, Представництву Американського Об`єднання Комітетів для Євреїв бувшого Радянського Союзу строк на подання відзиву на касаційну скаргу. Клопотання ОСОБА_1 , яке подане представником Саламахою Н. В., про продовження строку на подання відзиву на касаційну скаргу задоволено. Продовжено ОСОБА_1 строк на подання відзиву на касаційну скаргу. У задоволенні клопотання першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури про повідомлення про час розгляду справи Львівську обласну прокуратуру та Офіс Генерального прокурора, та клопотань представника Об`єднання Комітетів для Євреїв бувшого Радянського Союзу Шейхет М. Г., Представництва Американського Об`єднання Комітетів для Євреїв бувшого Радянського Союзу про розгляд справи за участі третіх осіб в режимі відеоконференції відмовлено. Справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2025 року у задоволенні заяви Львівської міської ради про участь представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції відмовлено.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 27 вересня 2024 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 910/4647/18, від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18, від 20 чеврня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, 06 червня 2018 року у справі № 372/1387/13-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14, від 08 червня 2022 року у справі № 638/13219/15-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 610/623/18, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 31 березня 2021 року у справі № 360/1 998/18 та у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-99цс14 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини
Суди встановили, що рішеннями Брюховицької селищної ради № 245 від 11 березня 2004 року та № 263 від 18 березня 2004 року вилучено земельні ділянки, ліси 1 групи в кварталі 44 Львівського держлісгоспу загальною площею 19,1 га та віднесено їх до земель селища рекреаційного призначення.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2005 року (справа № 2-38/2005) визнано неправомірними та скасовано рішення Брюховицької селищної ради № 245 від 11 березня 2004 року та № 263 від 18 березня 2004 року. Вказане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційого суду Львівської області від 25 квітня 2005 року, ухвалою Верховного Суду від 16 серпня 2005 року та ухвалою Вищого адміністративного суду від 28 жовтня 2009 року.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2004 року зобов`язано Брюховицьку селищну раду прийняти рішення про продаж ТОВ «Новобуддизайн» земельної ділянки площею 8,8643 га в АДРЕСА_1 , та укласти з товариством договір купівлі-продажу, яке виконане в межах виконавчого провадження шляхом прийняття Брюховицькою селищною радою рішення № 618 від 23 жовтня 2008 року.
05 листопада 2008 року між Брюховицькою селищною радою та ТОВ «Новобуддизайн» на виконання рішення Брюховицької селищної ради № 618 від 23 жовтня 2008 року укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 8,8643 га в АДРЕСА_1 , з яких: 1,8 га - для житлового будівництва, 7,0643 га - для будівництва об`єктів дошкільного спортивно-навчального центру. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Урумовою Ж. М. та зареєстрований в реєстрі за № 8076.
25 грудня 2008 року земельна ділянка площею 1,8 га кадастровий номер 4610166300:04:003:1605 відчужена ТОВ «Новобуддизайн» на підставі договору купівлі-продажу з одночасним поділом її в натурі, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Урумовою Ж. М., та зареєстрованого в реєстрі за № 10400, ОСОБА_3 , ОСОБА_18 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Відповідно до цього договору ОСОБА_3 придбав 8275/18000 ідеальних частин земельної ділянки кадастровий номер 4610166300:04:003:1605, яка відноситься до земель житлової забудови і громадського призначення та надана для громадсько-житлового будівництва, площею 1,8 га.
11 червня 2009 року між ОСОБА_3 , як продавцем, та покупцями - ОСОБА_7 , ОСОБА_19 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки для громадсько-житлового будівництва площею 0,7931 га в АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стефанюк О. І. та зареєстрований в реєстрі за № 2196. На підставі вказаного договору ОСОБА_19 придбав 1503/7931 ідеальних частин відчужуваної ОСОБА_3 земельної ділянки.
10 липня 2009 року між ОСОБА_7 , ОСОБА_19 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 укладений договір про поділ земельної ділянки, що є у спільній частковій власності, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стефанюк О. І. та зареєстрований в реєстрі за № 2742. Згідно вказаного договору ОСОБА_19 виділяється земельна ділянка площею 0,1503 га.
Внаслідок цього, ОСОБА_19 отримав державний акт серії ЯЖ № 580878 від 06серпня 2009 року на право власності на земельну ділянку кадастровий номер 4610166300:04:003:0071, площею 0,1503 га, цільове призначення - землі громадсько-житлової забудови.
26 жовтня 2009 року між ОСОБА_19 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 4610166300:04:003:0071, площею 0,1503 га, цільове призначення - землі громадсько-житлової забудови. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Л. І. та зареєстрований в реєстрі за № 2651. В Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відсутня інформація про заборони та арешти щодо земельної ділянки кадастровий номер 4610166300:04:003:0071. У Державному реєстрі обтяжень рухомого майна про податкові застави відсутня будь-яка інформація про обтяження щодо ОСОБА_19 .
На державному акті серії ЯЖ № 580878 від 06 серпня 2009 року на право власності на земельну ділянку приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Л. І. проставлено відмітку про перехід права власності на земельну ділянку від ОСОБА_19 до ОСОБА_1 .
Відомості про перехід права власності на спірну земельну ділянку до ОСОБА_1 внесено в Поземельну книгу 26 травня 2010 року за реєстровим номером 436040030071001. В електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно право власності ОСОБА_1 зареєстровано 13 березня 2012 року.
Проте, 15 червня 2010 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області винесено ухвалу про скасування рішення цього ж суду від 19 листопада 2004 року про зобов`язання Брюховицької селищної ради укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки з ТОВ «Новобуддизайн» при перегляді цього рішення за нововиявленими обставинами.
Рішенням виконавчого комітету Брюховицької селищної ради № 166 від 17 березня 2011 року «Про затвердження містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки та дозвіл на проектування та будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 » на виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 лютого 2011 року у справі № 2а-228/2011, затверджено містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки та дозволено ОСОБА_1 проектування та будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 .
13 березня 2012 року відомості про земельну ділянку кадастровий номер 4610166300:04:003:0071 внесені до Реєстру права власності на нерухоме майно при реєстрації за ОСОБА_1 права власності на об`єкт незавершеного будівництва на цій земельній ділянці.
27 грудня 2012 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» складений технічний паспорт на будинок АДРЕСА_1 .
04 липня 2013 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на земельній ділянці кадастровий номер 4610166300:04:003:0071 з цільовим призначенням - громадсько-житлове будівництво, площею 0,1503 га.
Згідно з висновком судового експерта Заяць І. Г. № 26/10-18а від 30 листопада 2018 року земельна ділянка площею 0,1503 га по АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, станом на час дослідження використовується, як земельна ділянка для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку садибного типу, цільове призначення не змінилось. Будівництво будинку на цій земельній ділянці відповідає державним нормам і правилам, а новозбудований будинок відповідає державним будівельним, санітарним та протипожежним нормам і правилам. Повернення земельної ділянки в попередній стан, тобто, ліс 1 групи, станом на час дослідження є неможливим у зв`язку з тим, що на цій земельній ділянці у відповідності до діючих норм і правил збудований індивідуальний житловий будинок площею 335,80 кв. м, ділянка знаходиться в житловому кварталі, через який проходять інженерні комунікації, їздить транспорт.
Позиція Верховного Суду
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України).
Лісова ділянка - ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі (частина четверта статті 1 ЛК України).
Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема лісів, регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (частина друга статті 3 ЗК України).
За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).
До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України).
Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).
Статтею 13 ЗК України передбачено, що до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом (частина п`ята статті 116 ЗК України).
В постанові Верховного Суду України від у справі  № 6-99цс14 зроблено висновок, що «передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (стаття 27 ЛК України у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до частини дев`ятої статті 149 ЗК України, у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси - площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу. Установивши, що земельні ділянки загальною площею S_1 (у тому числі й спірна земельна ділянка площею S_2), що розташовані в районі АДРЕСА_1, які були відчужені за рішенням селищної ради, належать до земель лісового фонду, що віднесені до категорії лісів першої групи (ліси населених пунктів, які призначені для виконання рекреаційних, санітарно-гігієнічних та оздоровчих функцій), та на час прийняття селищною радою рішення про їх відчуження перебували в державній власності та вибули з володіння власника - держави - поза його волею, оскільки відповідно до чинного законодавства право розпорядження ними належало Кабінету Міністрів України, проте жодних дій щодо розпорядження зазначеними земельними ділянками Кабінетом Міністрів України не вчинялось, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для витребування спірної земельної ділянки в добросовісного набувача в порядку статті 388 ЦК України».
В постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-196цс15 зазначено, що «передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більш як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (стаття 27 ЛК України у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Стаття 57 ЛК України визначає порядок та умови зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства. Відповідно до частини дев`ятої статті 149 ЗК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу. У справі, яка переглядається, суд установив, що земельні ділянки загальною площею S_1 га (у тому числі й спірна земельна ділянка площею S_2 га), які розташовані в районі АДРЕСА_1, належать до земель лісового фонду, що віднесені до категорії лісів першої групи та перебували в державній власності, жодних дій щодо розпорядження зазначеними земельними ділянками Кабінет Міністрів України не вчиняв. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача».
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження №  61-6415св19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) зазначено, що: 
«Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, стаття 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України). Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.
В силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, фізичні особи-відповідачі, проявивши розумну обачність, могли та повинні були знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення (див. близькі за змістом висновки, висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц і від 30 травня 2018 року у справі №  469/1393/16-ц).
З огляду на все викладене вище загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес ОСОБА_15 у збереженні земельної ділянки у власності.
Крім того, з огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України (згідно з якими сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами, зокрема, і щодо подання зустрічного позову, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання) та враховуючи приписи частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України, ОСОБА_15 не позбавлений можливості заявити до власника земельної ділянки позов про відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження останньої, здійснених з часу, з якого власникові належить право на її повернення, а у разі здійснення поліпшень земельної ділянки, які не можуть бути відокремлені від неї без завдання їй шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки».
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
На віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність.
Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
Усталеним у практиці Верховного Суду є підхід до застосування правила статті 261 ЦК України, за яким початок відліку позовної давності у правовідносинах, що регулюються статтею 388 ЦК України, пов`язується із моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року у справі №  442/5872/21 (провадження № 61-504св23)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) зазначено, що:
«в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17)».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18), зазначено, що:
«Велика Палата Верховного Суду вважає, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №   369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц).
У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.
Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне конкретизувати: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частини четверта, п`ята статті 82 ЦПК України).
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
у 2011 році прокурор Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Держлісагентства України, Львівської міської ради звернувся до суду з позовом до, зокрема, ОСОБА_2 , Брюховицької селищної ради про витребування майна від добросовісного набувача;
у травні 2017 року керівник Львівської місцевої прокуратури № 2 подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій, серед іншого, просив витребувати у ОСОБА_1 спірну земельну ділянку; 
при відмові у задоволенні позову суди вказали, що Брюховицька селищна рада не мала права на розпорядження землями лісового фонду, що підтверджується судовими рішеннями у справі № 2-38/2005, якими визнано неправомірними та скасовано рішення Брюховицької селищної ради № 245 від 11 березня 2004 року та № 263 від 18 березня 2004 року про вилучення земельної ділянки, ліси 1 групи в кварталі 44 Львівського держлісгоспу загальною площею 19,1 га та віднесення їх до земель селища рекреаційного призначення та правильно вважали, що спірна земельна ділянка вибули з володіння держави поза її волею, тому позовні вимоги про витребування земельної ділянки є обґрунтованими;
колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 не мала перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що спірна земельна ділянка перебуває у межах лісогосподарства, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить добросовісність відповідача під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів. З огляду на викладене, висновок судів про те, що ОСОБА_1 не знала і не могла знати про те, що купує в ОСОБА_2 земельну ділянку лісового фонду на підставі договору від 26 жовтня 2009 року, якою ще в 2004 році неправомірно розпорядилася Брюховицька селищна рада, є помилковими; 
щодо позовної давності колегія суддів зазначає, що в первісній позовній заяві прокурор просив поновити строк на звернення до суду. В обґрунтування поважності причин пропуску строку вказав, що ухвала Вищого спеціалізованого суду України, якою рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2005 року залишено без змін, надійшла до прокуратури 11 січня 2010 року, що позбавило прокуратуру можливості подати позовну заяву в установлений законом строк;
аналіз змісту судових рішень у справі № 2-38/2005 свідчить, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2005 року за позовом прокурора Львівської області рішення 9-ої сесії 24-го скликання Брюховицької селищної ради № 245 від 11 березня 2004 року та рішення № 263 від 18 березня 2004 року про вилучення земельних ділянок лісів 1 групи визнано неправомірними, оскільки ці рішення були прийняті всупереч вимогам пункту 9 статті 149 ЗК України (вилучення земельних ділянок державної власності, які перебувають у постійному користуванні, ліси першої групи площею понад 10 гектарів, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення належить виключно до компетенції Кабінету Міністрів України). Вказане рішення залишене без змін без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області 25 квітня 2005 року. Ухвалою Верховного Суду України від 16 серпня 2005 року відмовлено в задоволенні касаційних скарг Брюховицької селищної ради та представників ОСОБА_20 , ОСОБА_21 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2005 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 25 квітня 2005 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України 28 жовтня 2009 року касаційні скарги ТОВ «Новобуддизайн» та ПП «Буддизайн» залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2005 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 25 квітня 2005 року - без змін;
ОСОБА_1 подала заяву про застосування позовної давності, в якій просила відмовити у задоволенні позову, оскільки про незаконне вибуття з володіння держави сама держава та органи прокуратури дізналися ще 07 грудня 2004 року (дата звернення з позовом про визнання незаконними рішення Брюховицької селищної ради № 245 від 11 березня 2004 року та рішення № 263 від 18 березня 2004 року). З позовом звернулися до суду 27 січня 2012 року, а безпосередньо до ОСОБА_1   - 05 травня 2017 року. Про набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку держава дізналася 26 травня 2010 року при внесенні відомостей про це в Поземельну книгу, а органи прокуратури і державні органи могли дізнатися про це з реєстрів щодо нерухомого майна з 2010 року;
при відмові у позові з підстав пропуску позовної давності суди вказали, що ОСОБА_1 придбала спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2009 року, укладеного з ОСОБА_2 . Право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 зареєстровано в Поземельній книзі 26 травня 2010 року, а 13 березня 2012 року зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Також 04 липня 2013 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на спірній земельній ділянці. Натомість, вимога до ОСОБА_1 заявлена прокурором лише 27 квітня 2017 року, тобто через 6 років і 11 місяців після внесення відомостей про придбання нею земельної ділянки в Поземельну книгу. Доказів неможливості отримання відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного земельного кадастру, Поземельної книги на момент пред`явлення первинного позову ні прокурором, ні позивачами суду не надано. Прокурором було подано позов про визнання недійсними рішень Брюховицької селищної ради про вилучення земельних ділянок лісів 1 групи ще в 2004 році, за результатами розгляду яких позов прокурора було задоволено;
колегія суддів вказує, що у цій справі, прокурор 07 грудня 2004 року, звернувшись до суду з позовом про визнання незаконними рішень Брюховицької селищної ради № 245 від 11 березня 2004 року та рішення № 263 від 18 березня 2004 року (справа № 2-38/2005), дізнався про порушення прав держави (незаконне вибуття земель лісогосподарського призначення), тому саме з цієї дати почався перебіг позовної давності для звернення до суду з позовом про витребування спірної земельної ділянки. З позовом прокурор звернувся до суду в 2011 році, тобто з пропуском позовної давності. 
З огляду на викладене, суди зробили правильний висновок щодо відмови у задоволенні позову через пропуск прокурором позовної давності, проте помилились щодо дати обчислення позовної давності, тому оскаржені судові рішення слід змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що оскаржені судові рішення частково ухвалені без додержанням норм матеріального та процесуального права. Тому колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, оскаржені судові рішення змінити, викласти їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. 
Оскільки оскаржені судові рішення підлягають зміні лише щодо мотивів їх ухвалення, то судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання касаційної скарги, покладаються на особу, яка її подала.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 грудня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року змінити, викласти їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                   В. І. Крат
Судді:                                                                             Д. А. Гудима
І. О. Дундар
                                                                                      Є. В. Краснощоков
                                                                                      П. І. Пархоменко