П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

03 квітня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/14548/24	

Перша інстанція: суддя Стефанов  С.О.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів – Градовського Ю. М., Єщенка О. В.

розглянувши, в порядку письмового провадження, апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із позовом до Військової частини НОМЕР_2 (далі –відповідач, ВЧ НОМЕР_2 ),  в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання довідки про вартість речового майна, що належало до видачі станом на 15.08.2020;
- зобов`язати відповідача надати довідку про вартість речового майна, що належало до видачі станом на 15.08.2020. 
В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 пояснює, що після звільнення з військової служби звернувся до ВЧ НОМЕР_2 із заявою про надання довідки про вартість речового майна, що належало до видачі за весь період служби, а також про виплату грошової компенсації вартості неотриманого речового майна за період проходження військової служби, однак отримав відмову з посиланням на відсутність для цього правових підстав. 
Покликаючись на положення Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за нестримане речове майно», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 №178 (далі – Порядок №178) позивач зазначає про протиправність такої відмови та вважає, що у зв`язку зі звільненням з військової служби має право на виплату грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, яка має бути розрахована без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу.
На думку позивача, відмова Військової частини порушує його право на соціальні гарантії, встановлені частиною 1 статті 9 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ), яка визначає, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04 червня 2024 року суд залучив в якості співвідповідача - Військову частину НОМЕР_1 (далі –ВЧ   НОМЕР_1 ).
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 – задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненадання ОСОБА_1 довідки про вартість речового майна, що належало до видачі станом на день звільнення з військової служби.
Зобов`язано ВЧ НОМЕР_2 видати ОСОБА_1 довідку про вартість речового майна, що належало до видачі, станом на день звільнення з військової служби.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався положеннями Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 (далі - Інструкція № 232), яка визначає завдання, організацію та порядок речового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу, в тому числі, у військових частинах.
Так, пунктом 29 розділу V Інструкції № 232 визначено, що у разі звільнення військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, за призовом осіб офіцерського складу предмети речового майна особистого користування, які не були отримані за період проходження служби, не видаються.
Аналізом змісту вказаних положень, суд дійшов висновку, що норма пункту 29 розділу V Інструкції № 232 не суперечить праву військовослужбовця на отримання компенсації за неотримане речове майно, що належало до видачі, як передбачено Порядком № 178, натомість встановлює лише неможливість видачі предметів речового майна особистого користування, які не були отримані за період проходження служби, у разі звільнення військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період.
Отже, як указав суд, пункт 29 розділу V Інструкції №232 передбачає лише обмеження права військовослужбовців під час звільнення на отримання речового майна, яке не було отримане під час проходження служби, проте, жодним чином не позбавляє їх права на отримання компенсації за неотримане речове майно, право на яку вони мають у відповідності до Закону № 2011-ХІІ.
З огляду на зазначене суд визнав протиправною відмову військової частини щодо надання довідки про вартість речового майна, що належало до видачі за період проходження служби із посиланням на пункт 29 розділу V Інструкції № 232, та вважав, що порушене право підлягає відновленню шляхом зобов`язання відповідача видати запитувану довідку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ВЧ НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Скаржник не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на отримання довідки про вартість речового майна, яке підлягало до видачі та не отримане ним на час звільнення з військової служби, та взагалі заперечує право останнього на нарахування та виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно на час звільнення з військової служби.
Як указує скаржник, грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, згідно приписів Порядку №178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.
Отже, як указує скаржник, отримання військовослужбовцем такої довідки є підставою для нарахування останньому грошової компенсації за неотримане речове майно.
Тобто право на отримання довідки нерозривно пов`язане із правом на отримання компенсації речового майна.
Скаржник указує, що відповідно до пункту 29 розділу V Інструкції №232 у разі звільнення військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, за призовом осіб із числа резервістів в-особливий період, за призовом осіб офіцерського складу предмети речового майна особистого користування, які не були отримані за період проходження служби, не видаються
Тобто, на переконання скаржника, в особливий період при звільненні військовослужбовців з військової служби, не передбачено видачу не отриманого речового майна особистого користування, як наслідок відповідна грошова компенсація не виплачується, а тому підстави для видачі довідки про вартість речового майна відсутні.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, які ідентичні доводам викладеним у позовній заяві та які узгоджуються із висновками суду першої інстанції, зазначає про безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги.
Рішення суду позивач вважає законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просить в задоволенні скарги відмовити, а рішення суду – залишити без змін. 

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 з 17.08.2022 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_2 , що підтверджується витягом з наказу командира ВЧ НОМЕР_2 № 211 від 17.08.2022.
Під час проходження служби позивач перебував на речовому забезпеченні ВЧ НОМЕР_1 , у зв`язку з тим, що відповідно до наказу Командування ВМС ЗСУ «Про організацію забезпечення військових частин Військово-Морських Сил Збройних Сил України» від 14.12.2021 № 375 ВЧ НОМЕР_2 за номенклатурою «Речове майно і технічні засоби речової служби» зарахована до служби забезпечення ВЧ НОМЕР_1 з 2021 року.
Відповідно до листа начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04.02.2022 № 370/614/370   з лютого 2022 року були відкриті особові рахунки та військовослужбовці військової частини НОМЕР_2 прикріплені на речове забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 .
У лютому 2023 відповідно до листа начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 15.02.2023 № 370/6/4/893 військова частина НОМЕР_2 була відкріплена по речовому забезпеченню з військової частини НОМЕР_1 та отримала особовий рахунок за напрямком речового забезпечення у військовій частині НОМЕР_3 .
Згідно наказу командира ВЧ НОМЕР_2 від 14.11.2022 №300 (по стройовій частині) майстер-старшина ОСОБА_1 , звільнений з військової служби у відставку наказом командира ВЧ НОМЕР_2 від 12.11.2022 №47-РС (по особовому складу) за пп. «б» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовій обов`язок та військову службу»,  виключений зі списків особового складу частини та всіх видів грошового забезпечення з 14.11.2022.
Під час проходження військової служби речове майно   ОСОБА_1 не отримував.
Позивач звернувся до ВЧ НОМЕР_2 із заявою, в якій просив надати довідку про вартість неотриманого речового майна, що належить до видачі за весь період служби та виплатити йому грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
У відповідь на вказану заяву відповідач листом від 27.06.2024 повідомив про відсутність правових підстав для видачі запитуваної довідки із посиланням на пункт 17 розділу III та абзац 11 пункту 29 розділу V Інструкції № 232, зокрема, з огляду на відсутність права на виплату компенсації замість речового майна (а.с.12).
Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм процесуального права, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.

Відповідаючи на доводи апеляційної скарги, в яких скаржник заперечує порушення прав позивача на видачу довідки про вартість речового майна із посиланням на відсутність у останнього права на виплату компенсації замість речового майна, колегія суддів зазначає таке. 
Згідно положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей врегульовані Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі і вище -  Закон № 2011-XII).
Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
За змістом частини 2 статті 1-2 Закону № 2011-XII, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з абзацом другим пункту 1 статті 9-1 Закону № 2011-XII, речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі і вище - Порядок №178).
За приписами пункту 2 Порядку № 178, виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки.
Пункт 3 Порядку №178 визначає, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі:
-звільнення з військової служби;
-загибелі (смерті) військовослужбовця;
-переведення військовослужбовця до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Держспецзв`язку, правоохоронних органів спеціального призначення і державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями для подальшого проходження військової служби з виключенням із списків особового складу військової частини.
Відповідно до пункту 4 Порядку № 178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Отже, військовослужбовці після звільнення їх з   військової   служби зберігають право на грошову компенсацію вартості   за   неотримане речове майно.
На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку № 178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості   за   неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 11.09.2019 у справі №825/1104/17, яка в силу вимог частини 5 статті 242 КАС України має бути врахована судами під час вирішення спору.
Аналіз наведених вище положень законодавства свідчить про те, що оскільки право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно виникає у військовослужбовця незалежно від факту закінчення проходження   військової   служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу) і таке право реалізується ним шляхом подання відповідної заяви або рапорту, то, відповідно, на командира військової частини покладений обов`язок на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оформленої речовою службою, видати відповідний наказ про виплату такої грошової компенсації.
При цьому варто зауважити, що позивач звернувся до ВЧ НОМЕР_2 із заявою щодо видачи довідки про вартість речового майна,   що належало до видачі станом на день звільнення з   військової   служби, а тому відповідач зобов`язаний видати останньому відповідну довідку.
З урахуванням викладеного колегія суддів доходить висновку про  безпідставність доводів скаржника щодо відсутності правових підстав для видачі позивачеві запитуваної довідки, а тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав протиправною відмову військової частині у видачі довідки про вартість речового майна

Надаючи оцінку доводам скаржника про те, що позивач не набув права на компенсацію вартості неотриманого речового майна із посиланням на положення пункту 29 розділу V Інструкції № 232, у зв`язку з чим у нього відсутнє право на отримання відповідної довідки, колегія суддів зазначає таке. 

Наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.05.2016 за № 768/28898, затверджена Інструкція про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період (далі і вище - Інструкція № 232).
Пункт 4 розділу І Інструкції № 232 визначає, що речове майно за цільовим призначенням поділяється на майно поточного забезпечення, майно фонду зборів і майно непорушних запасів, а за використанням - на майно особистого користування та інвентарне майно.
Майно особистого користування - це предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців.
Інвентарне майно - це предмети військової форми одягу, взуття, спорядження, технічні засоби речової служби, обладнання, намети, брезенти, контейнери та інше устаткування, яке є власністю Міністерства оборони України та яким забезпечуються військовослужбовці за потреби у мирний час та особливий період.
Відповідно до пункту 4 розділу ІІІ «Порядок забезпечення військовослужбовців Збройних Сил речовим майном особистого користування в мирний час та особливий період» Інструкції №232, військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.
Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку  № 178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.
Особливості речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил в особливий період регламентовані розділом V Інструкції № 232.
Відповідно до пункту 1 розділу V Інструкції № 232, основною метою речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил в особливий період є створення умов, що сприяють успішному веденню військами (силами) бойових дій та виконанню інших завдань особливого періоду.
Відповідно до пункту 8 розділу V Інструкції № 232, з уведенням воєнного часу військові частини і установи Збройних Сил переходять на забезпечення речовим майном з норм мирного часу на норми воєнного часу. Наявне речове майно і технічні засоби речової служби, які перебувають на поточному забезпеченні (отримані у мирний час), за винятком непридатного майна, використовуються на забезпечення потреб військ (сил). Строки носіння предметів у тилу обчислюються за нормами воєнного часу з дня їх видачі.
Пункт 28 розділу V Інструкції № 232 передбачає, що військовослужбовці, призвані на військову службу за мобілізацією, забезпечуються речовим майном за нормами забезпечення на особливий період.
Під час переведення військових частин на штати воєнного часу із введенням режиму воєнного стану дія норм забезпечення повсякденної форми одягу, військовослужбовцям, які проходять службу за контрактом, призупиняється.
Військовослужбовці строкової служби в особливий період забезпечуються за Нормами мирного часу.
Пункт 30 розділу V Інструкції № 232 встановлює, що особи сержантського, старшинського та рядового складу речовим майном забезпечуються за відповідними Нормами. Видача речового майна проводиться після прибуття їх до місця служби і зарахування до списків військової частини.
Військовослужбовці рядового, сержантського та старшинського складу, які проходили військову службу в мирний час за контрактом, на воєнний час забезпечуються на загальних підставах з усіма солдатами, матросами, сержантами та старшинами.
Військовослужбовці строкової служби, які звільняються в запас або відставку, а також ті, які вибувають у відпустку у зв`язку з хворобою та іншими обставинами, забезпечуються речовим майном згідно з Переліком предметів речового майна, яким забезпечуються військовослужбовці строкової служби під час їх звільнення з військової служби в запас, відставку або відправлення для здачі вступних іспитів у військові навчальні заклади, та видаються атестати на речове майно з відміткою про це у відповідних документах.
Згідно з пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Колегія суддів враховує, що Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 20.01.2021 у справі № 200/1873/19 зазначив, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.
Як указав суд касаційної інстанції, зі змісту положень Інструкції №232 висновується, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.
Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців суд вважав доречним порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої  статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.
Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, суд вважав, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум
Так, за приписами пункту 4 розділу ІІІ Інструкції № 232, військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, мають право за бажанням отримати або речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього.
В свою чергу пункт 29 розділу V Інструкції № 232 визначає, що у разі звільнення військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, за призовом осіб офіцерського складу, предмети речового майна особистого користування, які не були отримані за період проходження служби, не видаються.
Аналіз змісту вказаних положень свідчить, що норма пункту 29 розділу V Інструкції № 232 не суперечить праву військовослужбовця на отримання компенсації за неотримане речове майно, що належало до видачі, натомість встановлює лише неможливість видачі предметів речового майна особистого користування, які не були отримані за період проходження служби, у разі звільнення військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період.
Тобто, пункт 29 розділу V Інструкції №232 передбачає лише обмеження права військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період під час звільнення на отримання речового майна, яке не було отримане під час проходження служби, проте, жодним чином не позбавляє їх права на отримання компенсації за неотримане речове майно, право на яку вони мають у відповідності до Закону № 2011-ХІІ.
Таким чином, пункт 29 розділу V Інструкції № 232, не може бути підставою для відмови у виплаті позивачу грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно та відповідно видачі довідки про вартість речового майна, на підставі якої здійснюється така виплата.
Наведене свідчить, що позивач звільнений у відставку з військової служби, має право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, що відповідає вимогам, встановленим пунктами 2 та 3 Порядку № 178.
За таких умов, доводи апеляційної скарги про те, що позивач не набув права на компенсацію вартості неотриманого речового майна, у зв`язку з чим у нього також відсутнє право на отримання відповідної довідки колегія суддів вважає недоречними.

Як мовилося вище, 14.04.2024 позивач звертався до ВЧ НОМЕР_2 із заявою, в якій просив у зв`язку зі звільненням з військової служби надати довідку про вартість неотриманого речового майна, що належить до видачі йому за весь період служби та виплатити грошову компенсацію неотриманого речового майна.
Під час проходження військової служби у ВЧ НОМЕР_2 , речове майно   ОСОБА_1 не отримував, що підтверджується наданими ВЧ НОМЕР_1 копією талону атестата, копією картки обліку військового майна особистого користування, у яких вказано, що речовим майном з 17.08.2022 ОСОБА_1 не забезпечувався.
На звернення позивача ВЧ НОМЕР_2 довідку про вартість речового майна, що належить до видачі не видала, та не здійснила нарахування та виплату грошової компенсації за неотримане речове майно. 
Тож з урахуванням наведених вище норм права та встановлених обставин справи, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не видачі довідки про вартість неотриманого під час проходження військової служби речового майна. 
Водночас, з огляду на те, що ВЧ НОМЕР_2 була відкріплена по речовому забезпеченню з військової частини НОМЕР_1 та отримала особовий рахунок за напрямком речового забезпечення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо покладення зобов`язання з видачі запитуваної довідки на ВЧ НОМЕР_2 .
Отож, обґрунтування апеляційної скарги ВЧ НОМЕР_1 про відсутність підстав для видачі ОСОБА_1 довідки про вартість неотриманого речового майна є безпідставними, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
Інших аргументів апеляційна скарга не містить, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що надав оцінку визначальним доводам апеляційної скарги та не знаходить підстав для її задоволення. 

Відповідно до вимог статті 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення відсутні.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього  Кодексу  позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя                                                                       І. О. Турецька

суддя                                                                                           Ю. М. Градовський

суддя                                                                                           О. В. Єщенко

Повне судове рішення складено 03.04.2025.