УХВАЛА
30 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 196/274/24
провадження № 61-4817ск25
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Фаловської І. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кравчук Світлана Василівна, про встановлення фактів постійного проживання зі спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування за законом,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2024 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кравчук С. В. 
(далі - приватний нотаріус Дніпровського РНО Дніпропетровської області), 
в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:
встановити факт постійного проживання на час відкриття спадщини 
ОСОБА_1 (племінниця) зі спадкодавцем ОСОБА_3 (дядько), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
встановити факт постійного проживання на час відкриття спадщини 
ОСОБА_3 із дружиною ОСОБА_4 ;
визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті її дядька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобіль марки FIAT LINEA, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про відмову від позовних вимог про встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , із дружиною ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Царичанський районний суд Дніпропетровської області рішенням 
від 04 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.
Встановив факт постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_2 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Царичанський районний суд Дніпропетровської області додатковим рішенням від 10 січня 2025 року доповнив рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2024 року абзацом першим, який виклав у наступній редакції:
«Прийняти відмову ОСОБА_1 від позовної вимоги про встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини  ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , із дружиною ОСОБА_4 , яка померла 
ІНФОРМАЦІЯ_2 . Провадження у цій частині позовних вимог закрити».
Дніпровський апеляційний суд постановою від 19 березня 2025 року рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2024 року залишив без змін.
У квітні 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
 ОСОБА_1 на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2024 року.
Подана касаційна скарга не може бути прийнята касаційним судом 
до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження, оскільки вона не відповідає вимогам статті 392 ЦПК України.
Щодо підстав касаційного оскарження
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України визначено, що укасаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Також, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити: пункт 1 - формулювання застосованого судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права, з яким не погоджується заявник, із зазначенням цієї норми права та змісту правовідносин, в яких ця норма права застосована, а також посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких (подібних) правовідносинах, із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржуваного судового рішення сформованій правозастосовчій практиці у подібних правовідносинах. При цьому суд звертає увагу заявника, що судовими рішеннями у подібних правовідносинах є такі рішення, в яких подібними є: предмети спору; підстави позову; зміст позовних вимог; встановлені судом обставини та однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин;
пункт 2 - обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовним обґрунтуванням мотивів такого відступлення;
пункт 3 - зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок її застосування з конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи;
пункт 4 - посилання на підстави, передбачені частинами першою, 
третьою статті 411 ЦПК України.
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судового рішення  ОСОБА_1 посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах), а саме вказує, що у даній касаційній скарзі піднімається важливе питання в спадковому праві в проведенні процедури спадкування, стосовно якого немає висновків Верховного Суду, але які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій 
і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
До повноважень Верховного Суду, зокрема належить вирішення питань щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, їх тлумачення під час розгляду справ.
Касаційний суд має забезпечувати формування єдиної судової практики шляхом надання відповідного тлумачення (правозастосування) норм права.
У випадку посилання заявниці на пункт 3 частини другої 
статті 389 ЦПК України, як на підставу касаційного оскарження, останній необхідно зазначити: 1) норму матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції, висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; 2) висновок апеляційного суду, який на переконання заявника є неправильним; 3) у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права; 4) як на думку заявника відповідна норма повинна застосовуватися.
Крім того, вказана заявницею норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування мало ставитися перед судами попередніх інстанцій в межах правових підстав позову та / або заперечень сторін (наприклад, з точки зору порушення їх позивачем/відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях або надали, як на думку заявниці, неправильно.
Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на відповіді норми (норму) права стосовно якої відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування цієї норми права у подібних правовідносинах. Заявниця повинна навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
Натомість, посилаючись на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України та стверджуючи про відсутність правового висновку Верховного Суду, подальше обґрунтування касаційної скарги так і не дає можливості встановити взаємозв`язок наведених доводів заявниці до зазначеної нею підстави. Зокрема, позивач не зазначає належного обґрунтування у чому саме полягає помилка судом попередньої інстанції при застосуванні норм права та не конкретизує, яку саме норму права судами застосовано неправильно, висновок щодо застосування якої, на думку заявниці потребує висновку Верховного Суду (з послідовим обґрунтуванням позивача, як відповідна норма (абзац, частина, пункт), на її думку, повинна застосовуватися). 
 ОСОБА_1 також не вказує, який, на її думку, правовий висновок повинен бути висловлений у цій справі та який, одночасно, відсутній у рішеннях Верховного Суду.
Мотиви формально зазначеного пункту 3 частини другої 
статті 389 ЦПК України зводяться виключно до викладення обставин справи на підставі оцінки доказів та цитування норм законодавства з абстрактним зазначенням, що судом попередньої інстанції постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 400 ЦПК України та не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження, визначених частиною другою статті 389 ЦПК України.
Суд наголошує, що суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 400 ЦПК України).
Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями за заявницю доповнювати касаційну скаргу міркуваннями та обґрунтуванням підстав касаційного оскарження, яких не виклала сама заявниця. В іншому випадку вказане б призвело до порушення таких принципів цивільного процесу, 
як змагальності та диспозитивності.
З огляду на викладене суд уважає необґрунтованими посилання ОСОБА_1 на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження.
Способом усунення недоліків касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2024 року у справі № 196/274/24 є викладення касаційної скарги у новій редакції з урахуванням наведених вище вимог процесуального законодавства.
Щодо форми і змісту касаційної скарги
Прохальна частина касаційної скарги ОСОБА_1 містить лише посилання на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області 
від 04 листопада 2024 року.
Відповідно до пунктів 4, 6 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено рішення (ухвала), що оскаржується; клопотання особи, яка подає скаргу.
З огляду на зміст судових рішень, Дніпровський апеляційний суд постановою від 19 березня 2025 року залишив без змін рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2024 року, а тому слід вказати, чи погоджується заявниця з постановою апеляційного суду, та викласти свої вимоги відповідно до повноважень суду касаційної інстанції, передбачених статтею 409 ЦПК України.
Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, а також подана особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддя постановляє відповідну ухвалу.
Ураховуючи наведене, касаційна скарга підлягає залишенню без руху з наданням заявниці строку для усунення недоліків, а саме: 1) надіслати уточнену редакцію касаційної скарги, в якій обґрунтувати наявність випадку, передбаченого пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, надати копії цієї скарги відповідно до кількості учасників справи; 2) уточнити прохальну частину касаційної скарги.
Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, -
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2024 року залишити без руху.
Надати для усунення зазначених вище недоліків строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.
У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявниці.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                               І. М. Фаловська