ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2569/25 Справа № 205/1384/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федотова В. М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2025 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Свистунової О.В.,  Пищиди М.М., 
               за участю секретаря – Кошари О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Григорішена Богдана Сергійовича, боржник ОСОБА_2 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

22 липня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Григорішена Богдана Сергійовича, боржник ОСОБА_2 . В обґрунтування скарги зазначила, що на виконанні Першого Правобережного ВДВС перебуває виконавче провадження № 66535419 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська 26.05.2021 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу батька, щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 19.02.2021 року до досягнення дитиною повноліття. 29.01.2024 року та 15.02.2024 року державним виконавцем здійснено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, відповідно до якого в період з березня 2022 року по грудень 2023 року (включно) розрахунок заборгованості обчислювався державним виконавцем виходячи з доходу отриманого боржником у розмірі 14 479 грн. щомісячно. 05.07.2024 року представником стягувача отримано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на 05.07.2024 року, згідно якого розмір аліментів в період з березня 2022 року по грудень 2023 року (включно) обчислювався державним виконавцем виходячи з отриманого боржником доходу у розмірі 0.01 грн. (одна копійка). На думку представника, здійснюючи 05.07.2024 року розрахунок заборгованих сум, державний виконавець помилково врахував ту обставину, що період з березня 2022 року по грудень 2023 року (включно), за який визначено заборгованість зі сплати аліментів, боржник був офіційно працевлаштований, без врахування середнього заробітку у місцевості проживання зобов`язаної особи. За таких обставин, державний виконавець повинен був обчислювати розмір заборгованості боржника як особи яка не працювала на час виникнення заборгованості, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, а саме 14 479 грн. в місяць. Протиправність дій державного виконавця полягає у тому, що останній, будучи достовірно обізнаним, що за період з березня 2022 року по грудень 2023 року боржник не отримував заробітну плату, при здійсненні розрахунку в АСВП вніс в систему завідомо неправдиву інформації, відповідно до якої боржник нібито отримував заробітну плату (дохід) у зазначений проміжок часу. Таким чином, державний виконавець на підставі внесеної ним неправдивої інформації про отримання доходу боржником, в подальшому здійснив розрахунок щомісячного розміру аліментів за період з березня 2022 року по грудень 2023 року (включно), який склав 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що складає 1 416,50 грн. щомісячно, при цьому, при здійсненні розрахунку виходячи з середньої заробітної плати для Дніпропетровської області, розмір аліментів склав би 3 619,75 грн. щомісячно. Представником скаржника зроблено правильний, на його думку, розрахунок заборгованості за аліментами, який наявний у матеріалах скарги.
Враховуючи викладене, представник скаржника звертається до суду просить:
- визнати протиправними дії державного виконавця Першого Правобережного ВДВС Григорішена Б.С., що виразились у визначенні щомісячного розміру аліментів за період з березня 2022 року по грудень 2023 року (включно) у виконавчому провадженні № 66535419 при здійсненні розрахунку розміру заборгованості зі сплати аліментів 05.07.2024 року;
- зобов`язати державного виконавця Першого Правобережного ВДВС, в провадженні якого знаходиться виконавче провадження № 66535419, здійснити новий розрахунок заборгованості зі сплати аліментів відповідно до чинного законодавства з урахуванням інформації про середню заробітну плату працівника для відповідної місцевості за період з березня 2022 року по грудень 2023 року (включно), та з урахуванням доходів отриманих ОСОБА_2 у 2 кварталі 2022 року у розмірі 2 748, 6 грн., 200, 4 грн., 11 605,58 грн.; у 3 кварталі 2022 року у розмірі 400 грн.; у 4 кварталі 2022 року у розмірі 1 366,46 грн.; у 1 кварталі 2023 року у розмірі 12,17 грн.
- судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу покласти на Перший Правобережний ВДВС (том 1 а.с.1-7).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2024 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Григорішена Богдана Сергійовича, боржник ОСОБА_2 - відмовлено (том 2 а.с.47-52).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали та постановлення нової, якою задовольнити скаргу в повному обсязі (том 2 а.с.59-63).

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалу суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом 1 інстанції встановлено, що на виконанні Першого Правобережного ВДВС перебуває виконавче провадження № 66535419 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська 26.05.2021 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу батька, щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 19.02.2021 року до досягнення дитиною повноліття (том 1 а.с. 12-14).
Згідно наказу ТОВ «Марант» № 6-к від 01.03.2022 року, боржнику ОСОБА_2 за його заявою від 28.02.2022 року надано відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін на час дії воєнного стану (том 1 а.с. 28).
Згідно довідки ТОВ «Марант» № 1 від 14.06.2022 року, дохід боржника ОСОБА_2 за період з 01.12.2021 року по 31.05.2022 року склав 19 560 грн. (том 1 а.с. 19).
05.07.2024 року державним виконавцем здійснено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, згідно якого розмір аліментів за період з березня 2022 року по грудень 2023 року (включно) обчислювався державним виконавцем виходячи з отриманого боржником доходу у розмірі 0.01 грн. (том 1 а.с. 226).

Також судом 1 інстанції було досліджено копії матеріалів виконавчого провадження №66535419

Суд 1 інстанції відмовляючи у задоволенні скарги виходив з того, що судом не встановлено порушення державним виконавцем законодавства під час примусового виконання виконавчого листа, виданого 04.08.2021 року на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.05.2021 року, державний виконавець діяв у спосіб та в порядку, які передбачені чинним законодавством. 

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.
Так, згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Скаржник в скарзі зазначає, що державний виконавець повинен був обчислювати розмір заборгованості боржника, як особи, яка не працювала на час виникнення заборгованості, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, а саме 14 479 грн. в місяць.

Положеннями ст. 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Предметом оскарження можуть бути рішення, дії або бездіяльність державного виконавця.
Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.
Положеннями ст. 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання, правовий статус працівників органів державної виконавчої служби та умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законами України «Про державну виконавчу службу» та «Про виконавче провадження».
Згідно із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі – рішення) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За положеннями ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно із частинами 1, 3, 4, 8 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.
Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.
Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачеві і боржникові у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.
Відповідно до частини першої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до пункту 4 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5 виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною 4 статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.
Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 21 березня 2018 року № 855/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 849/31801 «Про внесення змін до деяких наказів Міністерства юстиції України», а саме пункту 4 розділу XVI «Особливості виконання рішень про стягнення аліментів» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 СК України.
Положеннями ст. 195 СК України передбачено, що заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
Тобто, заборгованість за аліментами визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості у тому випадку, якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості.
Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який було неодноразово продовжено та який діє на теперішній час.

Як вбачається із матеріалів справи, боржник ОСОБА_2 у період з березня 2022 року по грудень 2023 року перебував у відпустці без збереження заробітної плати.

При цьому, будь-яких змін до ст. 195 СК України у період воєнного стану законодавцем внесено не було.
Судом 1 інстанції вірно встановлено, що у державного виконавця не було підстав розраховувати заборгованість за аліментами іншим чином, оскільки боржник не був звільнений з посади менеджера зі збуту у ТОВ «Марант», а перебував у відпустці без збереження заробітної плати.

Таким чином, суд 1 інстанції дійшов вірного висновку, що державний виконавець правомірно здійснив розрахунок заборгованості за аліментами в межах виконавчого провадження № 66535419.

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Відповідно до абз. 5 п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність було прийнято або вчинено відповідно до закону, у межах повноважень суб`єкта оскарження і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. При цьому, визнаючи доводи скарги необґрунтованими і відмовляючи в її задоволенні, суд має зазначити в ухвалі, у зв`язку з чим і на підставі яких саме норм закону він дійшов такого висновку.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що судом 1 інстанції не встановлено порушення державним виконавцем законодавства під час примусового виконання виконавчого листа, виданого 04.08.2021 року на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.05.2021 року, державний виконавець діяв у спосіб та в порядку, які передбачені чинним законодавством, суд 1 інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Першого Правобережного ВДВС.

Таким чином, суд 1 інстанції встановивши, що діях державного виконавця порушення прав ОСОБА_1 , оскільки такі дії вчинені в межах Закону України «Про виконавче провадження» та дійшов обґрунтованого, правильного висновку про відмову у задоволенні скарги.

Оскільки аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції, підстави для скасування ухвали відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2024 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Вступна та резолютивна частини проголошені 19 березня 2025 року.

Повний текст постанови складено 24 березня 2025 року.

Судді: