Справа № 456/5992/24                                Головуючий у 1 інстанції: Шрамко Р. Т. 
Провадження № 22-ц/811/370/25                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,
секретаря: Салати Я.І.
                      з участю ОСОБА_1   та її представника  ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3  -  ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису,-

ВСТАНОВИЛА:

07 листопада 2024 року ОСОБА_1 через свого представника Ключкова І.М. звернулася до суду з заявою в якій просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 , яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, строком на 6 (шість) місяців, а саме: заборонити ОСОБА_3 перебування в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .; заборонити ОСОБА_3 , наближатися на відстань менше 50 метрів до місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 , а саме до місця фактичного проживання останньої за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_3 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці невідомому йому, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонити ОСОБА_3 ведення листування, телефонних переговорів з ОСОБА_1 (в тому числі шляхом надсилання текстових повідомлень) або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
В обґрунтування заявлених вимог представник заявниці ОСОБА_5 , покликався на те, що 04 жовтня 2003 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 . Під час шлюбу у вищевказаних осіб народилося двоє дітей: донька - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вони мешкали за адресою: АДРЕСА_1 . Приблизно з червня 2024 року, у зв`язку із крадіжками сімейних грошей, які на думку заявниці вчиняв ОСОБА_3 , останні перестали проживати разом однією сім`єю та з того часу спільного побуту не мають.
В подальшому, шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 за рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 вересня 2024 року було розірвано.
З моменту припинення спільного проживання (з червня 2024 року) і по теперішній час, ОСОБА_3 здійснює відносно ОСОБА_1 : психологічний тиск (ображає в присутності дітей; принижує словесно; погрожує; висловлюється в її адресу нецензурною лайкою; залякує фізичною розправою), що викликає у заявниці побоювання за свою безпеку, спричиняє емоційну невпевненість, щодо нездатності себе захистити та завдає шкоди її психічному здоров`ю, в результаті чого вона вимушена звертатися до психолога; фізичне насилля (погрожує нанести ОСОБА_1 тілесні ушкодження; кидається всім, що попадає йому під руку; намагався облити її бензином; наніс тілесні ушкодження, шляхом кидання горщиком із землею від квітів); економічне насильство (виганяв ОСОБА_1 із будинку, позбавляв можливості користуватися житловим та підсобними приміщеннями (забирав ключі від вхідних дверей, міняв замки); пошкоджував автомобіль (різав колеса); позбавляє можливості користуватися транспортним засобом, що належить ОСОБА_1 (перегороджує рух); обливав власний транспортний засіб заявниці бензином, намагаючись його пошкодити).
ОСОБА_1 неодноразово подавала відносно ОСОБА_3 заяви в поліцію про вчинення домашнього насильства відносно неї.
Зазначав що ОСОБА_1 є особою, яка зазнала домашнього насильства та продовжує його зазнавати від ОСОБА_3 .
Щоб забезпечити дієвий та ефективний спосіб захисту від вчинення домашнього насильства щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 представник ОСОБА_9 – ОСОБА_2 просив застосувати обмежувальний припис відносно ОСОБА_3 , із заходами передбаченими ч.2 ст.26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству».
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2024 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відносно заінтересованої особи ОСОБА_3 .
Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі покликається на те, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. 
Вказує, що, з моменту припинення спільного проживання (з червня 2024 року) і по теперішній час, вже колишній чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_3 здійснює відносно неї:
- психологічний тиск (ображає в присутності дітей; принижує словесно; погрожує; висловлюється в її адресу нецензурною лайкою; залякує фізичною розправою), що викликає у заявниці побоювання за свою безпеку, спричиняє емоційну невпевненість, щодо нездатності себе захистити та завдає шкоди її психічному здоров`ю, в результаті чого вона вимушена звертатися до психолога;
- фізичне насилля (погрожує нанести тілесні ушкодження; кидається всім, що попадає йому під руку; намагався облити її бензином; наніс тілесні ушкодження, шляхом кидання горщиком із землею від квітів);
- економічне насильство (виганяв заявницю із будинку, позбавляв можливості користуватися житловим та підсобними приміщеннями (забирає ключі від вхідних дверей, міняє замки); пошкоджував автомобіль (різав колеса); позбавляє можливості користуватися транспортним засобом, що належить ОСОБА_1 (перегороджує рух); обливав власний транспортний засіб заявниці бензином, намагаючись його пошкодити).
Стверджує, що в тому числі і вищезгадані дії ОСОБА_3 стали підставою для розірвання шлюбу,однак ОСОБА_3 все одно не залишає ОСОБА_1 у спокої: переслідує її, погрожує фізичним насиллям та навіть вбивством.
Зазначає, що ні ОСОБА_1 , ні члени її родини не можуть протистояти ОСОБА_3 , тому заявниця вимушена була звертатися в поліцію. За останній час ОСОБА_3 ще з більшою агресією став вчиняти домашнє насильство відносно ОСОБА_1 та в результаті чого у відношенні останнього складено два термінові заборонні приписи.
Крім того вказує, що про факти вчинення домашнього насильства ОСОБА_1 подавала відповідні заяви до Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області, за результатами розгляду яких, відносно ОСОБА_3 складено протоколи про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП серії ВАД 228231 від 06 серпня 2024 року та за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП серії ВАД 375869 від 21 вересня 2024 року, які скеровано на розгляд до Стрийського міськрайонного суду Львівської області за вих. № 13613/47/04/2024 від 08 серпня 2024 року та № 37955-2024 від 27 вересня 2024 року.
       Просить рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26.12.2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , задовольнити в повному обсязі.
14 лютого 2025 року представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 через підсистему «Електронний суд» подала до Львівського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу.
Відзив мотивовано тим, що доводи заяви та поданої апеляційної скарги є безпідставними. Протоколи про адміністративні правопорушення, які складалися у зв`язку зверненням ОСОБА_1 в поліцію відносно вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства, не є рішенням суб`єкта владних повноважень та не підтверджують вину особи у вчиненні адміністративного правопорушення. Звернення ОСОБА_1 свідчать лише про те, що між сторонам є неприязні стосунки, внаслідок чого між ними виникають конфлікти. Ні заявницею, ні її представником не подано належних доказів системності вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства та не обгрунтовано наявність ризиків вчинення останнім домашнього насильства щодо ОСОБА_1 .
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживають за однією адресою але в різних приміщення. Житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 є їхнім спільним майном набуте в період шлюбу.
Просить рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2024 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , на спростування доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення із наступних підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
       Судом та матеріалами справи встановлено, що
Згідно повідомлення Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області від 26 жовтня 2024 року, вбачається, що за результатами розгляду заяв ОСОБА_1 , відносно ОСОБА_10 , складено протоколи про адміністративні правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП серії ВАД 228231 від 06 серпня 2024 року та за ч. 2 ст. 173-2 КупАП серії ВАД 375869 від 21 вересня 2024 року.
Згідно постанови Стрийського міськрайонного суду від 29 серпня 2024 року, відповідно до якої ОСОБА_3 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, яке відбулося 19 липня 2024 року та призначено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн. на користь держави.
Згідно постанови Стрийського міськрайонного суду від 25 листопада 2024 року, відповідно до якої відносно ОСОБА_3 , за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, було закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходив з тих підстав, що заявник не надав суду доказів, на підставі яких можна зробити висновки про наявність повторності та систематичності вчинення домашнього насильства та їх, або продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Обставини, викладені в заяві про видачу обмежувального припису не підтверджені належними та допустимими доказами.
З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних причин.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство – це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство – це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство – це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство – це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.
Згідно з частиною другою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків.
У пункті 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника – це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків – це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
У пункті 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України передбачено, що у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Отже, в Законі України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків.
Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного з батьків у реалізації своїх прав щодо дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61 19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц (провадження № 61-1693св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20), від 28 червня 2022 року у справі № 466/180/22 (провадження № 61-4104св22), від 25 липня 2023 року у справі № 344/1732/23 (провадження № 61-6759св23), від 06 червня 2024 року у справі № 285/7922/23 (провадження № 61-5538св24).
У справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2019 року, погоджуючись з апеляційним судом, який відмовив у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, зазначив, що, враховуючи положення Закону про запобігання домашньому насильству, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених, зокрема, у КК України), а є тимчасовим заходом, який виконує захисну та запобіжну функцію і направлений на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Верховний Суд погодився з тим, що у справі існує тривалий конфлікт між сторонами, але обставини справи не вказують на необхідність застосування обмежувального припису. У цій справі також встановлено факт звернення заявниці з заявою до правоохоронних органів, на підставі якої у ЄРДР було зареєстроване відкрите кримінальне провадження.
У справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19) Верховний Суд у постанові від 29 серпня 2019 року, підтримуючи висновки судів попередніх інстанцій щодо відмови в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, вказав, що звернення заявника до органів поліції не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
У справі № 635/4854/19-ц (провадження 61-3510св20) Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2020 року, підтримуючи висновки судів попередніх інстанцій щодо відмови у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, зокрема, уточнив, що внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом про запобігання домашньому насильству, оскільки рішень щодо вказаних фактів або інших конфліктних ситуацій між сторонами компетентні органи не приймали, в досудових розслідуваннях на час прийняття судових рішень судами попередніх інстанцій не було пред`явлено підозр будь-якій особі.
Фактично аналогічні висновки щодо звернення до компетентного органу із заявою про вчинене домашнє насильство або наявності відкритих кримінальних проваджень без результатів щодо них (зокрема, визнання особи винною у заявлених кримінальних порушеннях) як недостатніх доказів для задоволення заяв про видачу обмежувального припису відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» також містяться у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19 (провадження № 61-13514св19), від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19 (провадження № 61-15016св19), від 05 березня 2020 року у справі № 755/5273/19 (провадження № 61-13080св19), від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20).
Згідно з частинами першою – четвертою статті 12, частинами першою – п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відсутність підстав для видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_3 .
Надані на обґрунтування заявлених вимог докази не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства відносно ОСОБА_11 , не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами, тому, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.
Також в матеріалах справи є ряд документів, які свідчать про відверто ворожі стосунки між сторонами, які супроводжуються постійними сварками та лайливими обзиваннями один одного, що не є домашнім насильством.
Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.
Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Враховуючи те, що доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2024 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 26 травня 2025 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

                                                                               Приколота Т.І.