ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1324/25 Справа № 185/2739/24 	  	Головуючий у першій інстанції:  Юдіна С. Г. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 квітня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого –                         Красвітної Т.П., 
суддів:                                 Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря                 Сахарова Д.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області у складі судді Юдіної С. Г. від 12 вересня 2024 року по справі за позовом 6 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення без надання іншого жилого приміщення, – 

ВСТАНОВИЛА:
У березні 2024 року 6 Державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області (6 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області) звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що будинок АДРЕСА_1 належить Верховній Раді України (знаходиться в оперативному управлінні Павлоградського районного управління МНС України в Дніпропетровській області). 6 ДПРЗ є правонаступником юридичної особи, на ім`я якої видано свідоцтво про право власності, квартира АДРЕСА_2 заходиться в оперативному управлінні 6 ДПРЗ. В квартирі АДРЕСА_3 було зареєстровано місце проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 . У вказану квартиру ОСОБА_4 вселилася в 1980 році без будь-якого дозволу. Остання проходила службу інспектором по кадрам і спецроботі загону Професійної пожежної охорони МВД м. Павлограда. Протягом тривалого часу ОСОБА_4 разом із своєю сім`єю без будь-яких підстав займала житлове приміщення. ОСОБА_1 також проходила службу в підрозділах МВС, МНС, ДСНС України на посадах рядового та молодшого начальницького складу з 18.08.1992 по 12.03.2020 року. Відповідно до діючого на той час законодавства ні ОСОБА_4 ні ОСОБА_1 не мали право претендувати на отримання службового житла. Позивачем на адресу відповідачів направлялися листи з проханням надати ордери, протоколи, інші документи, які є підставою для їх вселення у службове приміщення. Однак такі документи не надані. За даними Павлоградської міської ради ордер на квартиру АДРЕСА_3 з січня 2000 року не видавався, квартира з числа службових не виключена та не приватизована. У зв`язку з тим, що відповідачі були прописані в спірній квартирі, а сама квартира була службовою та перебувала у віданні 6ДПРЗ, з метою використання квартири за призначенням, позивачу було необхідно укладати короткострокові договори найму службової квартири з особами, що прописані в квартирі. Так 01.01.2023 року між наймачем ОСОБА_4 та позивачем було укладено короткостроковий договір №1/1 найму службового приміщення строком на 1 рік. Позивачем було заявлено про припинення дії договору найму за місяць до закінчення терміну дії, про що була повідомлена ОСОБА_1 . В подальшому на адресу по АДРЕСА_4 позивачем неодноразово надсилалися листи з вимогою звільнити квартиру, у зв`язку з закінченням строку дії договору найму. Однак, до теперішнього часу квартира не звільнена. В той же час, відповідачі у квартирі не проживають, не використовують її за призначенням. ОСОБА_4 в спірній квартирі не проживає з 2014 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 також в квартирі не проживають. ОСОБА_1 проживає у квартирі, яка належить їй на праві власності за адресою по АДРЕСА_5 . Згідно інформації КП «ПУВКГ» за спірною адресою з 01.01.2023 року по серпень 2023 року було використано 5 куб.м. води. З вересня 2023 року лічильник знято з обліку. За даними АТ «ДТЕК «Дніпровські електромережі» за спірною адресою за 2023 рік було спожито 0 кВт. год. Згідно чинного законодавства службове житло надається відповідним категоріям працівників, які, у зв`язку з характером їх трудових відносин, повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Натомість в 6 ДПРЗ є співробітники, які тривалий час працюють в ДСНС та проживають із сім`єю у найманому житлі з малолітніми дітьми та потребують поліпшення житлових умов. Виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення не буде становити для відповідачів надмірний тягар, оскільки вони в спірній квартирі не проживають, квартиру за призначенням не використовують. Тому позивач просив виселити ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 із житлового приміщення службової квартири АДРЕСА_3 без надання їм іншого жилого приміщення. 
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.06.2024 року провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_4 закрито, у зв`язку із смертю останньої.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2024 року позов задоволено. Вирішено виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із жилого приміщення службової квартири АДРЕСА_3 , без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з відповідачів на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі по 1009,33 грн, з кожного. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду в оскаржуваній частині, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що згідно записів домової книги ОСОБА_4 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_3 з 17.07.1980 року (а.с. 75, 76 т.1). 
Довідкою ГУ ДСНС у Дніпропетровській області від 25.01.2016 №9/11-16 підтверджується, що ОСОБА_4 працювала та проходила службу в Управлінні державної пожежної охорони УМВС України в Дніпропетровській області з 15.01.1973 по 31.05.2000 року (а.с. 114, 115 т.1). 
Рішенням виконкому Павлоградської міської ради народних депутатів №166 від 14.02.1992 року «Про визнання жилих приміщень службовими», вирішено визнати житлові кімнати з АДРЕСА_6 , належні управлінню пожарної охорони Дніпропетровської області, службовими. (а.с. 20 т.1). Отже до 1992 року спірна квартира належала управлінню пожежної охорони Дніпропетровської області.
Квартира АДРЕСА_3 належить на праві державної власності Державі Україна, в особі Верховної Ради України, та знаходиться в оперативному управління Павлоградського районного управління Головного управління МНС України в Дніпропетровській області), на підставі рішення виконкому Павлоградської міської ради №679 від 24.06.2009 року (а.с. 11 т.1). 
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №99139644 від 03.10.2017, будівля АДРЕСА_3 перебуває в оперативному управління 6 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області (а.с. 19 т.1). 
01 січня 2010 року та 01 січня 2011 року між Павлоградським РУ ГУ МНС України в Дніпропетровській області (наймодавець) та ОСОБА_4 , як наймачем, були укладені договори найму службового жилого приміщення, за умовами яких остання прийняла у використання жиле приміщення площею 50,4 кв.м. у будинку, що знаходиться за адресою по АДРЕСА_4 (а.с. 33-34 т.2). 
Згідно пункту 5.1 вказаних вище договорів, договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє один рік, а у разі відсутності з боку сторін заяви про його розірвання вважається продовженим на той термін на тих же умовах. 
Між 6 ДПРЗ ГТУ МНС (ГУ ДСНС), як наймодавцем, та ОСОБА_4 , як наймачем, були укладені договори найму службового жилого приміщення від 01.10.2012 року, 01.01.2013 року, 01.01.2015 року, за умовами яких остання прийняла у використання жиле приміщення у будинку, що знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 (а.с. 29-31 т.2). 
Згідно пункту 5.1 вказаних вище договорів, договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє один рік, а у разі відсутності з боку сторін заяви про його розірвання вважається продовженим на той термін на тих же умовах. 
За відомостями відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області від 08.04.2024 №105-1054, за адресою по АДРЕСА_4 зареєстровані ОСОБА_4 з 17.07.1980 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 09.11.2015 року, ОСОБА_2 з 22.03.2018 року (а.с. 92-95, 107 т.1). 
Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були вселені у спірну квартиру в 2015 та 2018 роках, як члени сім`ї ОСОБА_4 , під час дії укладених строкових договорів найму. 
Також установлено, що у вересні 2015 року 6-й Державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служи України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області звертався до суду з позовом, в якому просив визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_3 та визнати договір найму вказаного житлового приміщення, укладеного між сторонами, розірваним із моменту вибуття ОСОБА_4 . 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2017 року в цивільній справі № 185/10463/15-ц скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову 6-го ДПРЗ ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, визнання договору найму розірваним з моменту вибуття – відмовлено (а.с. 108, 109, 110-111 т.1). 
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 березня 2016 року в адміністративній справі №804/1037/16 відмовлено у задоволенні адміністративного позову 6-го Державного пожежно-рятувального загону ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області до Павлоградського районного відділу Головного управління ДМС України у Дніпропетровській області, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання неправомірними дій посадових осіб Павлоградського районного відділу ДМС України у Дніпропетровській області щодо реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_3 ; зобов`язання Павлоградського районного відділу ДМС України у Дніпропетровській області скасувати реєстрацію ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_3 (а.с.112-113 т.1). 
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, вказана вище постанова від 18 березня 2016 року в справі №804/1037/16 не оскаржувалась та набрала законної сили. 
Також між 6 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Дніпропетровській області, як наймодавцем, та ОСОБА_4 , як наймачем, укладались договори найму службового жилого приміщення №1/1 від 06.10.2017, року, 01.01.2020 року, 01.01.2022 року, 01.01.2023 за умовами яких остання приймала у використання обладнане для проживання жиле приміщення загальною площею 50,8 кв.м. у будинку, що знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 (а.с. 34 т.1, 29-31 т.2). 
За положеннями пункту 1.2 договору найму службового жилого приміщення №1/1 від 01.01.2023, службове жиле приміщення надається для тимчасового проживання (на період до отримання постійного житла чи втрати зв`язків з організацією, установою) наймачу з членами сім`ї, що складається із 4 осіб (а.с. 34 т.1). 
Згідно пункту 5.1 вказаного вище договору №1/1 від 01.01.2023, цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє один рік. Договір вважається щорічно продовжений на наступний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов (а.с. 34 т.1). 
Рішенням Павлоградської міської ради від 13.12.2022 року №829-31/VIII «Про перейменування вулиць та провулків міста Павлоград» змінена назва вулиці «Крилова» на «Героїв Рятувальників» (а.с. 21, 22 т.1). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла в Ізраїлі, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Державою Ізраїль (а.с. 136-139 т.1). 
Листом Павлоградської міської ради від 22.12.2023 №3420/0/2-23 повідомлено, зокрема, що відповідно до ст. 122 ЖК України спеціальний ордер є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Термін зберігання корінців ордерів та документів (виписки спільних рішень адміністрацій та профспілкових комітетів, списки громадян, листи, довідки) про надання житлової площі з числа повторного заселення згідно з Переліком типових документів, що утворилися в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших установ організацій і підприємств із зазначенням термінів зберігання документів, затверджений Міністерством юстиції України 12.04.2012 № 578/5 складає 10 років. За наявною інформацією, що міститься у журналі видачі ордерів на службові житлові приміщення, ордер на вселення в квартиру АДРЕСА_3 з січня 2000 по теперішній час виконавчим комітетом Павлоградської міської ради не видавався, квартира з числа службових не виключалась і не приватизувалась (а.с. 155 т.1). 
На адресу відповідачів позивачем були направлені листи від 17.10.2023 року з повідомленням про те, що договір найму №1/1 укладений між ОСОБА_4 та 6ДПРЗ, буде припинено та новий договір найму між наймачем та наймодавцем по закінченню терміну дії зазначеного договору укладатися не буде (а.с. 28, 29 т.1). 
Також, з січня 2023 року по грудень 2023 року житловою комісією 6ДПРЗ складались акти огляду службової квартири АДРЕСА_3 , метою яких було перевірка на наявність проживаючих осіб у службовій квартирі. На момент перевірки двері ніхто не відчиняв, ознаки проживання будь-кого відсутні, що підтверджується актами від 10.01.2023, 26.01.2023, 06.02.2023, 24.02.2023, 13.03.2023, 28.03.2023, 07.04.2023, 24.04.2023, 03.05.2023, 22.05.2023,02.06.2023, 19.06.2023, 26.07.2023, 05.07.2023, 08.08.2023, 21.08.2023, 05.09.2023, 29.09.2023, 06.10.2023, 27.10.2023, 13.11.2023, 28.11.2023, 07.12.2023, 18.12.2023 (а.с. 47-70 т.1). 
За інформацією КП «Павлоградводоканал» від 30.01.2024 №4083, з 01 січня по серпень 2023 року за адресою по АДРЕСА_4 використано 5 м3, з вересня лічильник знято з обліку і нарахування проводиться по нормі (7,6 м3 на одна особу) (а.с. 42 т.1). 
Відповідно до листа АТ “ДТЕК Дніпровські електромережі” від 16.02.2024 №9188/1001, зокрема, за адресою по АДРЕСА_4 по особовому рахунку НОМЕР_1 за 2023 рік спожито 0 кВт год. (а.с. 44 т.1). 
Судом також установлено, що відповідачі добровільно спірну квартиру не звільнили. 
Як пояснила відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні місцевого суду, її мати з 1973 року працювала в пожежній охороні. Спірний будинок було побудовано в 1975 році, оформленням документів займався начальник. В 1980 році її мати заселили в квартиру на підставі рішення виконкому. В подальшому, зі згоди ОСОБА_4 , були прописані інші члени сім`ї. ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_7 , там до 2015 року проживав її чоловік. На даний час вона проживає по АДРЕСА_8 , це будинок батьків. Син ОСОБА_5 проживає в АДРЕСА_9 , ОСОБА_6 проживає і по АДРЕСА_8 . В спірну квартиру вона приходить, а не ночує там, оскільки дуже голосно чути сирену і там немає укриття. 
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).
Статями 317 та 319 ЦК України визначено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Відповідно до частини першої статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами відповідно до статті 629 ЦК України. 
За положеннями частини першої статті 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років.
Згідно частини другої вказаної вище статті, до договору найму житла, укладеного на строк до одного року (короткостроковий найм), не застосовуються положення частини першої статті 816, положення статті 818 та статей 822-824 цього Кодексу. 
При вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
Враховуючи викладене, а також виходячи із принципу верховенства права, суди повинні у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Згідно наведених вище письмових матеріалів справи, за життя ОСОБА_4 набула з 1980 року право користування квартирою АДРЕСА_3 . 
Разом з тим, ОСОБА_4 , багаторазово укладаючи з 2010 року з позивачем строкові договори найму спірного жилого приміщення, погоджувала їх положення з наймодавцем та визнавала умови цих договорів. Згідно доводів представника позивача та апелянтки, ОСОБА_4 , за життя, строкові договори найму не оспорювала, до суду з відповідними позовами не зверталась, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання.
На час вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру в листопаді 2015 року, як члена сім`ї ОСОБА_4 , діяв строковий договір найму спірного житлового приміщення №1 від 01.01.2015 року, який був пролонгований на рік. У подальшому між 6 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Дніпропетровській області, як наймодавцем, та ОСОБА_4 , як наймачем, укладались строкові договори договори найму спірного житла від 06.10.2017 року, 01.01.2020 року, 01.01.2022 року, дія яких пролонговувалась.
01.01.2023 ОСОБА_4 було укладено черговий строковий договір найму спірного житла. Даний факт також визнано апелянтною.
Пунктом 5.1 договору №1/1 від 01.01.2023 передбачено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє один рік. Договір вважається щорічно продовжений на наступний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов (а.с. 34 т.1). 
Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 у письмовій формі зміни до договору найму від 01.01.2023 не вносились, усні домовленості щодо продовження строку дії договору досягнуті не були, що визнано позивачем та апелянткою. 
Позивач попередив ОСОБА_1 листом від 17.10.2023 року, що пролонгації договору найму спірного житла, укладення нового договору найму не відбудеться. Вказаний лист отриманий ОСОБА_1 18 жовтня 2023 року, що підтверджується її письмовою розпискою на відповідному листі; факт одержання такого повідомлення визнаний апелянткою у судовому засіданні апеляційного суду (а.с. 29 т.1). 
       Згідно пояснень представника позивача та апелянтки у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов — не перебуває.
       Більше того, встановлено, що у власності відповідачки ОСОБА_1 є об`єкт житлової нерухомості - квартира АДРЕСА_7 , загальною площею 64,7 кв.м., на підставі договору дарування від 15.05.1996 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №413978546 від 18.02.2025 (а.с. 82 т.1, 12-13 т.2). 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги вселення відповідачки ОСОБА_1 у спірну квартиру під час дії строкового договору найму; враховуючи, що строкові договори найму спірної квартири неодноразово переукладались, лонгувались, визнавались та не оспорювались, за життя, ОСОБА_4 ; враховуючи, що наймач квартири ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, а до договору найму житла від 01.01.2023 року зміни внесені не були; встановивши завчасне повідомлення позивачем відповідачки ОСОБА_1 про припинення дії договору найму службового жилого приміщення №1/1 від 01.01.2023 за два місяці (18.10.2023) до закінчення строку дії договору (31.12.2023) та небажання укладення договору на новий строк з відповідачкою; приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 постійно проживає за адресою по АДРЕСА_8 (що підтверджується, зокрема, поясненнями апелянтки у судовому засіданні апеляційного суду) та має у власності квартиру по АДРЕСА_5 ; враховуючи також, що ОСОБА_1 на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов не перебуває, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині виселення  ОСОБА_1 із спірного житла, без надання іншого житлового приміщення. 
Відповідно до довідки 6ДПРЗ ГУ ДСНС України в Дніпропетровській області №49-60-1-413/49-608 від 04.03.2024, в 6 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Дніпропетровській області є співробітники, які перебувають на квартирному обліку (загальна черга), які проживають із малолітніми та неповнолітніми дітьми, які потребують поліпшення житлових умов (а.с. 81 т.1).
Позивачем надано акт від 26.08.2024 року, складений житловою комісією 6ДПРЗ, яким встановлено факт проживання у службовому житловому приміщенні сторонніх осіб (а.с. 176 т.1). Щодо даного факту відповідачка ОСОБА_1 пояснила, що з її дозволу у спірній квартирі проживали переселенці; викладене підтверджується протоколом судового засідання місцевого суду. 
Оцінюючи позовні вимоги щодо виселення ОСОБА_1 , суд враховує наявність легітимної мети, визначеної пунктом 2 статті 8 Конвенції; виселення апелянтки забезпечить захист прав позивача, який має забезпечити виконання своїх обов”язків з надання житла співробітникам, що потребують покращення житлових умов. У свою чергу, ОСОБА_1 проживає у житловому будинку по АДРЕСА_8 та має у власності іншу квартиру по АДРЕСА_5 . Таке втручання є необхідним в демократичному суспільстві, оскільки спрямоване на забезпечення публічного порядку в сфері розподілу житла; причини, що зумовлюють втручання (неможливість виконання позивачем своїх функцій щодо вказаного майна та розпорядження ним відповідно до закону шляхом надання його в користування іншим особам, які мають на це право) є відповідними та достатніми для такого втручання, наявна нагальна суспільна потреба (необхідність забезпечення житлом осіб, які мають на це право), втручання є пропорційним законній меті. 
У письмових запереченнях на відповідь на відзив  ОСОБА_1 також заявила про пропуск позивачем строків позовної давності (а.с. 152 т.1). 
Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 
Строк договору найму спірного жилого приміщення №1/1 від 01.01.2023 був погоджений на один рік, тобто по 31.12.2023 року. 
Відповідно, про порушення свого права щодо невиселення відповідачки у добровільному порядку із спірної квартири позивач дізнався не пізніше 01.01.2024 року. 
З даним позовом до суду 6 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Дніпропетровській області звернувся 07.03.2024, що підтверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції місцевого суду на першому аркуші позовної заяви (а.с. 1 т.1), тобто з дотриманням трирічного загального строку позовної давності. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія звертає увагу, що рішення місцевого суду оскаржене лише в частині виселення  ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_3 , без надання іншого житлового приміщення. Адже апелянтка не уповноважена на представлення інтересів інших відповідачів у справі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які є повнолітніми. 
Тому суд апеляційної інстанції справу в частині виселення  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_3 , без надання іншого житлового приміщення, – не переглядає, згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України.
Отже, рішення місцевого суду в оскаржуваній частині є правильним по суті, з урахуванням наведеного вище правового обгрунтування та встановлених фактів; доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення. 
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2024 року в оскаржуваній частині, в частині виселення  ОСОБА_1  із квартири АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення; в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь 6 державного пожежно-рятувального загону Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області судового збору в розмірі 1009,33 грн – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 
Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 02 квітня 2025 року. 
Повний текст постанови складено 14 квітня 2025 року. 

Головуючий                                                                Т.П. Красвітна

Судді                                                                        В.С. Городнича
                                                                               
                                                                               М.Ю. Петешенкова