ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6529/23  Номер провадження 22-ц/814/758/25	Головуючий у 1-й інстанції Шаповал Т.В.  Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Судді-доповідача: Дряниці Ю.В.
Суддів: Пилипчук Л.І., Панченка О.О.
Секретар: Чемерис А.К.
за участю: адвоката Васильєвої Л.М., Моргуля В.В., Корецької О.Ю.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення до квартири, виселення із квартири,-
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення до квартири, виселення із квартири.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . Також вказав, що він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , яка є матір`ю відповідача ОСОБА_2 . 
Оскільки ОСОБА_2 не мав власного житла, ОСОБА_4 отримала у позивача дозвіл на тимчасове проживання у належній йому квартирі її сина. Оскільки він на той час проживав з дружиною однією сім`єю, а належною йому на праві власності квартирою постійно не користувався, він надав свою згоду на тимчасове проживання відповідача ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 .
Вказував, що між ним, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не укладалися будь які документальні підтвердження правових підстав постійного користування спірною квартирою. Між сторонами існувала домовленість про те, що ОСОБА_2 буде проживати у спірній квартирі тимчасово, допоки квартира не буде потрібна позивачу для власного проживання. 
При цьому позивач, як власник, мав до квартири доступ, у нього були ключі, у квартирі знаходяться його особисті речі, він періодично користувався квартирою, сплачує комунальні послуги та виконував усі обов`язки власника квартири.
Позивач посилався на те, що 25.05.2023 року він прийшов до своєї квартири, намагався відкрити двері своїм ключем, але не зміг, оскільки ОСОБА_2 без відома та згоди ОСОБА_1 змінив замки на вхідних дверях, нові ключі від вхідних дверей власнику не віддав та не пускає його до квартири.
Також позивач зазначив, що до його квартири, без його згоди відповідач поселив свою дружину – ОСОБА_3 , яка на теперішній час без його згоди проживає там, перешкоджає йому користуватись належною йому квартирою. 
25.05.2023 року він письмово звернувся до відповідача з вимогою віддати йому ключі від вхідних дверей, однак його звернення залишилось без задоволення.
Вказував, що так як він не має іншого житла, а спірна квартира потрібна йому для особистого проживання, він письмово звернувся до відповідача 01.08.2023 з вимогою про звільнення квартири. Отримав письмову відмову відповідача ОСОБА_2 . При цьому ОСОБА_2 категорично відмовився допускати позивача до квартири та віддавати йому ключі.
Позивач просив суд усунути йому перешкоди у праві користування належною йому на праві особистої приватної власності квартири АДРЕСА_1 .
Вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язавши відповідачів віддати йому ключі від квартири.
Виселити із квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за їхнім зареєстрованим місцем проживання АДРЕСА_2 .
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 07 жовтня 2024 рокупозов задоволено частково.
Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у праві користування належною йому на праві особистої приватної власності квартири АДРЕСА_1 .
Вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передати ОСОБА_1 ключі від квартири.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп..
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп..
Із вказаним судовим рішенням не погодився позивач, оскарживши його до суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів.
У доводах апеляційної скарги вказує, що місцевий суд залишив поза увагою обставини, що мають значення для вирішення справи. Зокрема, позивач вважає, що ОСОБА_2 втратив право на проживання у спірній квартирі, оскільки ніколи не був членом сім`ї позивача, не має статусу члена сім`ї колишнього власника квартири, а для позивача є сторонньою особою, яка перешкоджає йому у повній мірі користуватись та розпоряджатись належною квартирою, отже підлягає виселенню.
Звертає увагу, що ОСОБА_3 була поселена до належної позивачу квартири без його згоди. Отже ОСОБА_3 є такою, що поселилась до спірної квартири без згоди власника, тобто без належних правових підстав, самоправно.
Вказує, що районний суд на підстави позову взагалі не звернув уваги, не дав належної оцінки підставам вселення до квартири ОСОБА_3 . Фактично визнав, що ОСОБА_2 має право вселити у належну позивачу квартиру, без його згоди будь-кого.
Позивач зазначає, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності в особи, членами сім`ї якої вони є. Із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
ОСОБА_2 ніколи не був членом сім`ї позивача в розумінні частини 2 статті 3 СК України, яка передбачає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Позивач ніколи не мав з ОСОБА_2 спільного побуту, спільного бюджету, не мав жодних взаємних прав та обов`язків, що також не заперечується відповідачем ОСОБА_2 .
Позивач просив суд скасувати рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги про виселення відповідачів із спірної квартири.
Відповідачі подали відзив на апеляційну скаргу, у доводах якого вважають рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, просять суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду – без змін. 
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги.
Місцевим судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 /а.с.13-16/.
Також судом встановлено, що ОСОБА_1 з 1991 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , яка має сина ОСОБА_2 ..
Крім того, судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що позивач надав дозвіл на проживання ОСОБА_2 , оскільки останній не мав власного житла.
Під час проживання ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 , за цією адресою була вселена ОСОБА_3 , яка з 06 жовтня 2023 року перебуває з останнім в зареєстрованому шлюбі.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 неодноразово звертався до ОСОБА_2 із вимогою звільнили його квартиру АДРЕСА_1 та передали йому всі ключі від змінених замків вхідних дверей в квартиру.
03.08.2023 року та 21.09.2023 року ОСОБА_2 надав позивачу письмові відповіді, в яких вказав про відмову виселятись із займаної квартири.
Частково задовольняючи позовні вимоги, районний суд вказав, що  сама по собі наявність в особи права власності на спірне житло і вимоги безумовної реалізації повноважень власника не можуть бути легітимною підставою позбавлення іншого права особи, а саме права на житло, яке також гарантуєтьсяі захищається Конституцією України (стаття 47) та Конвенцією (стаття 8). У цій справі право власності позивача лише певним чином обмежене законним правом проживання відповідачів. Однак позивач на захист такого обмеження вимагає саме позбавлення відповідачів права на житло, що не є пропорційним втручанням та не свідчить про легітимність мети цього позову. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Крім того, відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».
Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності.
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, ЄСПЛ надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (справа «Кривіцька і Кривіцький проти України», заява № 30856/03, § 41-44, рішення від 02 грудня 2010 року).
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.
Відповідно до частин другої, третьої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. 
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. 
З матеріалів справи вбачається, що позивач не надав доказів про те, що особи, виселення яких позивач вимагає, мають у своєму розпорядженні інше постійне житло або що існує можливість надання їм іншого житлового приміщення.
Як вірно встановлено районним судом,  відповідач ОСОБА_2 вселився до спірної квартири зі згоди власника, тривалий час користується спірною квартирою, у власності житла не має.
Крім того, виселення осіб з єдиного житла без надання альтернативного приміщення може порушувати гарантії, встановлені національним законодавством та міжнародними нормами, що регулюють захист права на житло. Стаття 109 ЖК України чітко передбачає, що примусове виселення можливе лише за умови надання іншого постійного житла. Відповідно, позивач, звертаючись із позовом про виселення, повинен був довести, що у даній ситуації така вимога узгоджується з чинним законодавством, проте відповідних доказів надано не було.
Посилання у апеляційній скарзі про те, що відповідачі мають інше місце проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , де вони зареєстровані, не заслуговують на увагу суду, оскільки сам факт реєстрації відповідачів за вказаною адресою не доводить можливість та право відповідачів користуватись цим житлом. Такий доказ оцінюється судом у сукупності з іншими, проте інших доказів наявності у відповідачів іншого житла встановлено не було. Позивачем на підтвердження своїх вимог також не надано доказів, що суперечить вимогам ЦПК України, який зобов`язує кожну зі сторін довести обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.          Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правомірно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті спору, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Таким чином, враховуючи принцип змагальності сторін, відповідно до якого тягар доказування обґрунтованості позовних вимог покладається на позивача, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не довів правомірності вимог про виселення відповідачів.
Доводи апеляційної скарги на правильність висновків місцевого суду не впливають, оскільки не ґрунтуються на доказах та зводяться до незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.
Враховуючи, що апеляційна скарга містить доводи, які є аналогічними за своїм змістом позиції позивача, якій суд першої інстанції надав вірну правову оцінку, колегія суддів не вбачає за необхідне надавати обґрунтування кожному з доводів скарги, що узгоджується з усталеною практикою ЕСПЛ, зокрема при розгляді справи «Серявін та інші проти України».
Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення може бути різною в залежності від характеру рішення.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в :
         Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Київського районного суду м. Полтави від 7 жовтня 2024 року– залишити без змін. 
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач:                                                          Ю.В. Дряниця

Судді:                                                Л.І. Пилипчук

                                                   О.О. Панченко