ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року	Львів	Справа № 460/12869/24 пров. № А/857/2532/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Глушко І.В., 
суддя                                                     Запотічний І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2024 року (головуючий суддя Недашківська К.М., м. Рівне) у справі №460/12869/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинення певних дій,-
В С Т А Н О В И В:
25.10.2024 позивач ( ОСОБА_1 ) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (відповідач), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” з 08.08.2024; зобов`язати нарахувати та виплатити підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, у розмірі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, установлених на 1 січня календарного року (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік), з урахуванням раніше виплачених сум, з 08.08.2024. 
Позов обґрунтовує тим, що зареєстрований і проживає в населеному пункті, який відповідно до переліку населених пунктів, віднесених до зони радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затверджених постановою Кабінету Міністрів Української РСР №106 від 23 липня 1991 року, віднесений до зони гарантованого добровільного відселення та перебуває на обліку Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області. Вказує, що відповідач повинен проводити виплату щомісячної доплати до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на радіоактивно забрудненій території, передбаченої статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильської катастрофи», проте не нараховує та не виплачує такі суми, у відповідності до висновків Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 04.04.2024 у справі №240/19227/21».
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У відповідності до частини першої  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення  з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
ОСОБА_1 є особою, потерпілою від Чорнобильської катастрофи (категорія 4); зареєстрована у населеному пункті, який відповідно до переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, віднесено до зони гарантованого добровільного відселення, з 26.01.2023; не працює та є пенсіонером.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування на невиплати доплати до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11.09.2023 у справі №460/6206/23 постановлено: «Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 з 16.03.2023 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, яка проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 з 16.03.2023 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, яка проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік). В решті позову відмовити».
У даному ж випадку, позивач звернувся в суд першої інстанції з позовом про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно із частиною 2  статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Підвищення до пенсії у порядку статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (Закон №796-ХІІ) є щомісячним платежем.
Велика Палата Верховного Суду в межах розгляду зразкової справи №240/4937/18, розглядаючи заяву про роз`яснення судового рішення, в ухвалі від 24.06.2020 зазначила: «Велика Палата Верховного Суду, задовольняючи позовні вимоги зазначила, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 та статті 39 Закону № 796-ХІІ із 17 липня 2018 року позивач має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як установлено статтею 39 Закону № 796-ХІІ, тому судове рішення Великої Палати Верховного Суду є зрозумілим і підстав для його роз`яснення немає»; «Вказана доплата є періодичним (щомісячним) платежем, виплата якого, за загальним правилом, не обмежена в часі»; «Вирішуючи питання про зобов`язання нарахувати та виплатити відповідні періодичні платежі особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суди, у разі відсутності спору про право особи на отримання такої доплати або встановлення такого права в судовому порядку, не мають підстав обмежувати орган, відповідальний за здійснення їх нарахування і виплати, певним часовим проміжком, якщо не відбулося змін у законодавстві»; «У разі зміни чинного законодавства України, яким регулюються питання соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідач повинен керуватися нормами законів, чинних на час призначення (нарахування) виплат громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Отже, судовим рішенням постановлено нараховувати та виплачувати позивачу доплату з 16.03.2023 без зазначення будь-якого кінцевого строку.
Зі змісту Розпорядження «Перерахунок пенсії» вбачається, що пенсійним органом нараховується та виплачується позивачу доплата до пенсії відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ, на виконання судового рішення. Тобто, відповідач продовжує виконувати судове рішення, яке набрало законної сили, що свідчить про відсутність підстав стверджувати про допущення ним протиправної бездіяльності.
Разом з тим, апеляційний суд вказує, що винесення Великою Палатою Верховного суду постанови від 04.04.2024 у справі №240/19227/21 з правовими висновками щодо необхідності застосування розрахункової величини – прожиткові мінімуми для працездатних осіб, не являється ані зміною правового статусу позивача, ані зміною законодавства, що регулює спірні правовідносини.
Правові висновки Великої Палати Верховного суду, викладені у постанові від 04.04.2024 у справі №240/19227/21, можуть застосовуватися виключно при вирішенні спорів, які розглядаються судами після дати постановлення такого судового рішення, оскільки при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина п`ята статті 242 КАС України).
Таким чином, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного суду, викладені у постанові від 04.04.2024 у справі №240/19227/21, апелянт жодним чином не обґрунтував наявності порушення його права чи інтересу пенсійним органом саме з 08.08.2024, шляхом допущення оскаржуваної бездіяльності, як зазначає позивач.
Як зазналося вище, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду у справі №460/6206/23 постановлено, зокрема: «Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 з 16.03.2023 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, яка проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік)».
На виконання судового рішення пенсійним органом проводиться нарахування та виплата доплати до пенсії позивача відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ. Тобто, судове рішення, яке набрало законної сили, виконується відповідачем у порядку та спосіб, що визначені ним. Правових підстав змінювати розрахункову величину при нарахуванні та виплаті доплати до пенсії у порядку статті 39 Закону №796-ХІІ на виконання судового рішення, яке набрало законної сили, у відповідача немає.
Таким чином, право позивача на нарахування та отримання доплати до пенсії відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ, відновлене за захищене постановленим судовим рішенням по суті заявленого спору, яке набрало законної сили, та яким чітко визначено спосіб захисту прав та інтересів позивача. Отже, жодних правових підстав вважати, що відповідачем допускається протиправна бездіяльність щодо не нарахування доплати до пенсії відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ – немає.
Натомість, бажання апелянта змінити розрахункову величину, яка враховується пенсійним органом при нарахуванні доплати до пенсії відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ на виконання судового рішення у справі №460/6206/23, з двох мінімальних заробітних плат на прожиткові мінімуми для працездатних осіб, шляхом ініціювання нового позовного провадження не відповідає принципу правової визначеності – остаточності судового рішення.
Колегія суддів зазначає, що зміна судової практики судами не може розглядатись як форма «законотворчості».
Верховний Суд у постанові від 27 січня 2022 року (справа №160/11673/20, адміністративне провадження №К/9901/30170/21) вказав: «Зміна судової практики, що відбулася після ухвалення судами остаточного рішення, не повинна порушувати принцип правової визначеності та стабільності правового регулювання, чинного на час розгляду справи судами попередніх інстанцій».
У спірному випадку відповідач не допускав та не міг допускати протиправної бездіяльності щодо не нарахування та невиплати позивачу доплати до пенсії відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ, а тому доводи апелянта про обгрунтованість позовних вимог є безпідставними.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.  
Згідно з  ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308,  311,  315,  316,  321,  322,  325,  328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2024 року у справі №460/12869/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	І. І. Запотічний