ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

04 червня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 540/8074/21	
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Єщенка О.В.,
при секретарі – Альонішко С.І.,
за участю представника апелянта – Шаповал Ю.Є.,
представника позивача – Ковальської С.Є.,
представника відповідача Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України – Будницького К.В.

розглянувши за правилами загального позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2024 року та на додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1  до  Міністерства юстиції України, Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - 
ВСТАНОВИЛА:
В грудні 2021 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідачів, в якому просив поновити строк звернення до суду;
- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 13 серпня 2021 року № 1920/к «Про звільнення»;
- поновити ОСОБА_1 в органах Державної кримінально-виконавчої служби України на посаді начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з 24 серпня 2021 року;
- стягнути з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 серпня 2021 року по день ухвалення рішення суду;
- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 в органах Державної кримінально-виконавчої служби України на посаді начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць;
- стягнути з відповідачів понесені судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 з 1993 року проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, яка неодноразово зазнавала реорганізаційних змін, та з 2018 року перебував на посаді начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції. У зв`язку із реорганізацією Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції 14 червня 2021 року позивача було попереджено про подальше звільнення із займаної посади на підставі ч.5 ст.23 Закону України «Про Державну кримінально- виконавчу службу України» та п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію». Наказом Міністерства юстиції України від 13 серпня 2021 року № 1920/к «Про звільнення» ОСОБА_1 було звільнено 23 серпня 2021 року з Державної кримінально-виконавчої служби України з посади начальника Південного міжрегіонального правління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції у зв`язку із скороченням штатів відповідно до ч.5 ст.23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію». Наказ від 13 серпня 2021 року № 1920/к «Про звільнення» позивач вважає протиправним, таким, що не відповідає вимогам закону та має бути скасований.
Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду. Відкрито провадження в адміністративній справі. Зазначено, що справа буде розглядатися за правилами загального позовного провадження.
Розпорядженням Верховного Суду від 18.03.2022у № 11/0/9-22, відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, змінено територіальну підсудність судових справ Херсонського окружного адміністративного суду та визначено суд, якому визначається територіальна підсудність справ – Одеський окружний адміністративний суд.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29 березня 2023 року прийнято до провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 . Визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду з цим позовом.
Постановою Верховного Суду від 25 квітня 2024 року скасовано ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2023 року у справі № 540/8074/21, а справу направлено для продовження розгляду до Одеського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2024 року прийнято до провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 . Визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року заяву представника позивача про поновлення строку звернення до суду від 16.10.2024 року (вхідний №ЕС/53833/24) задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду із адміністративним позовом по справі №540/8074/21.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2024 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 13 серпня 2021 року № 1920/к «Про звільнення». Зобов`язано Міністерство юстиції України поновити ОСОБА_1 в органах Державної кримінально-виконавчої служби України на посаді начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з 24 серпня 2021 року. Зобов`язано Міністерство юстиції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 серпня 2021 року по 24 грудня 2024 року. В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року заяву представника позивача про розподіл судових витрат   - задоволено частково. Стягнуто з стягнути з Міністерства юстиції України за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн.
Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, а також ухвалою від 17 жовтня 2024 року, якою задоволено заяву представника позивача ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду від 16 жовтня 2024 року, поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду із адміністративним позовом по справі №540/8074/21, відповідач – Міністерство юстиції України надали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що судом першої інстанції не досліджено належним чином матеріали справи, які мають значення для правильного та об`єктивного вирішення спору, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року та постановити нове рішення про залишення позовної заяви без розгляду; скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання Міністерства поновити ОСОБА_1 на посаді, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу; скасувати додаткове рішення  про стягнення з Міністерства на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн. 
Доводами апеляційної скарги щодо підстав для скасування ухвали суду першої інстанції від 17 жовтня 2024 року про поновлення строку ОСОБА_1 на звернення до суду, зазначено, що позовну заяву подано більше ніж через три місяці після того, як Позивачу повинно було бути відомо про звільнення з посади та прийняття наказу від 13 серпня 2021 року №1920/к «Про звільнення». В той же час, до позовної заяви не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, обставин які б унеможливили звернення позивача до суду в строки, визначені частиною п`ятою статті122 КАС України. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржувану ухвалу від 17 жовтня 2024 року про поновлення позивачу строку на звернення до суду не звернув увагу на спірні моменти, а саме розбіжності у діагнозах ОСОБА_1 за період з 11 жовтня 2021 року по 05 листопада 2021року та неврахування судом віддаленості місць лікування позивача. Вказує, що перебування ОСОБА_1 на лікуванні не є достатнім доказом поважності причин пропуску строку оскарження, оскільки з наданих документів вбачається, що лікування з 03 вересня 2021 року носило амбулаторний характер, що в свою чергу не створювало об`єктивної перешкоди для звернення до суду.
Щодо неправильного застосування судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення від 24 грудня 2024 року норм матеріального права, а також не врахування обставин, які мають вагоме значення для правильного вирішення справи, апелянт зазначає, що  позивача вперше попереджено 14 червня 2021 року під особистий підпис про подальше звільнення з посади начальника відповідача-2 та зі служби після закінчення двомісячного строку з дня ознайомлення з цим попередженням. В проміжок часу з 14 червня 2021 року по 07 липня 2021 року ОСОБА_1 тричі було запропоновано вакантні посади та при повторних пропонуваннях попереджалося ОСОБА_1 , якщо не буде обрано жодної із запропонованих посад, його буде звільнено з займаної посади та зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України. Міністерство вважає, що висновки суду першої інстанції, що відповідачем-1 проміжок часу з 14 червня 2021 року по 07 липня 2021 року не повинен був враховуватись у двомісячний строк з дня оголошення попередження про наступне звільнення є такими, що зроблені з порушенням норм матеріального права та ґрунтуються на власних переконаннях суду першої інстанції, оскільки, судом першої інстанції не зазначено як це узгоджується з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом. Мін`юст наголошує, що жодною нормою чинного законодавства не передбачено, що двомісячний строк має відраховуватися від наступного попередження, адже вперше ОСОБА_1 попереджено 14 червня 2021 року. Незгода позивача взагалі зі своїм звільненням та запропонованими вакантними посадами, на думку Міністерства, не породжує обов`язку відповідача-1 оновлювати двомісячний строк, який передбачений частиною третьою статті 68 Закону № 580-VІІІ. Отже, після спливу двомісячного терміну з 14 червня 2021 року від першого попередження ОСОБА_1 про наступне звільнення, наказом відповідача-1 від 13 серпня 2021 року №1920/к «Про звільнення» звільнено з 23 серпня 2021 року полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 (М-008186) з Державної кримінально-виконавчої служби України з посади начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції у зв`язку зі скороченням штатів відповідно до частини п`ятої статті 23 Закону №2713-IV та пункту 4 частини першої статті 77 Закону № 580-VІІІ. Апелянт зазначає, що під час попередження ОСОБА_1 14 червня 2021 року, позивачу запропоновано продовжити службу (роботу) на одній із вакантних посад згідно з додатком. Проте, попередження містить власноручну дописку ОСОБА_1 про непогодження з повідомленням про наступне вивільнення, адже, на думку ОСОБА_1 , суперечить положенням КЗпП України. Натомість, в чому саме полягають суперечності Позивачем не зазначено та із вказаного висновується, що ОСОБА_1 взагалі не розглядав запропоновані посади, так як не погоджувався зі своїм звільненням взагалі. Крім того, у додатку до попередження містилася інформація щодо вакантних керівних посад Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, Міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції та підпорядкованих установ. Таким чином, на думку апелянта, Міністерство вважає, що суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_1 14 червня 2021 року запропоновано посади, які не відповідали кваліфікаційному рівню позивача та вже були зайняті, оскільки, судом не обґрунтовано такого висновку та матеріали справи №540/8074/21 не містять жодних про це доказів. Вказує, що спеціальний закон не містить обов`язку роботодавця призначати поліцейського, посада якого була скорочена, лише на рівнозначну посаду тій, яку він займав або пропонувати лише рівнозначні посади. На думку Міністерства, судом першої інстанції фактично не обґрунтовано свого рішення щодо визнання протиправним наказу відповідача-1 від 13 серпня 2021 року №1920/к «Про звільнення» та не доведено порушення Мін`юстом прав та інтересів позивача.
Щодо помилкових висновків суду першої інстанції в частині зобов`язання Міністерства нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за
час вимушеного прогулу з 24 серпня 2021 року по 24 грудня 2024 року, апелянт зазначає, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Апелянт зазначає, що не зважаючи на заявлені позивачем позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з Південного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції, в порушення норм процесуального законодавства, судом першої інстанції це питання не вирішено. Натомість, згідно резолютивної частини оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 24 грудня 2024 року по справі №540/8074/21 зобов`язано Міністерство нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 серпня 2021 року по 24 грудня 2024 року, мотивуючи при цьому, що на момент розгляду даної справи Південне міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України перебуває в стані припинення та перебуває на грошовому забезпеченні Міністерства юстиції України. Міністерство вважає дані висновки суду першої інстанції необґрунтованими та безпідставними. Апелянт зазначає, що наказом Мін`юсту від 09 січня 2025 року № 83/5 припинені повноваження ОСОБА_2 як голови Комісії та призначений ОСОБА_3 , заступник начальника Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, на якого покладено, зокрема, забезпечити заходи з завершення заходів з реорганізації Управління. Крім того, на момент подачі апеляційної скарги згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України Південне міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції не ліквідоване, а перебуває в стані припинення. Враховуючи вищевикладене та оскільки основним місцем роботи (місця проходження служби) ОСОБА_1 відповідно до наказу Мін`юсту від 13 серпня 2021 року № 1920/к «Про звільнення», який є предметом розгляду у даній справі, до дня його звільнення є Південне міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (останнє нараховувало, обчислювало і сплачувало єдиний внесок за позивача (застраховану особу) до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску, та здійснювало ОСОБА_1 виплату грошового забезпечення відповідно до вимог пункту 5 розділу І Порядку № 925/5) вважають, що у рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2024 року у справі № 540/8074/21 помилково зобов`язано саме Мін`юст здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24 серпня 2021 року по 24 грудня 2024 року.
Щодо порушення судом першої інстанції при ухваленні додаткового рішення від 06 січня 2025 року по справі №540/8074/21 норм матеріального та процесуального прав апелянт зазначає, що оскільки рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2024 року за результатами розгляду справи №540/8074/21 ухвалено у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи, Міністерство приходить до висновку, що судом першої інстанції розглянуто питання щодо розподілу судових витрат в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи з порушенням норм процесуального законодавства, а отже, додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року по справі №540/8074/21 підлягає скасуванню. Апелянт зазначає, що витрати позивача на професійну правову допомогу не є обґрунтованими та документально підтвердженими, а тому, на думку Міністерства, вказане свідчить про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та наявність підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування незаконного додаткового рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року по справі №540/8074/21 в частині задоволення вимог представника позивача про стягнення з Міністерства витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2025 року заяву про самовідвід колегії суддів у складі: головуючого судді – Кравченко К.В., суддів – Джабурії О.В., Вербицької Н.В. у справі за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року, на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2024 року, на додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року - задоволено. Справу №540/8074/21 передано на повторний розподіл в порядку, встановленому ст.31 КАС України.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою. Визначено розгляд апеляційної скарги здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні.
07 березня 2025 року до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення залишити без змін.
Відзиву на апеляційну скаргу другим відповідачем до суду не надано.
Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового  розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.
Розгляд даної справи був призначений у порядку загального провадження у відкритому судовому засіданні з викликом сторін.
В судових засіданнях суду апеляційної інстанції сторони надали свої пояснення та не заперечували, щодо закінчення розгляду справи в порядку письмового провадження.
Вислухавши пояснення сторін, та враховуючи що в справі велика кількість матеріалів та доказів, колегія прийняла рішення перейти до розгляду справи у письмовому провадженні.
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 1993 року проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, яка неодноразово зазнавала реорганізаційних змін, та з 2018 року перебував на посаді начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року № 1252 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» було реорганізовано територіальний орган Міністерства юстиції Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції шляхом його приєднання до міжрегіонального територіального органу Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань Департаменту з питань виконання кримінальних покарань (пункт 1 постанови).
Згідно пункту 2 постанови правонаступником територіального органу Міністерства юстиції, який реорганізується, визначено міжрегіональний територіальний орган Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань Департамент з питань виконання кримінальних покарань.
В подальшому, наказом Міністерства юстиції України 21 грудня 2020 року винесено наказ № 4390/5 знову ж таки реорганізовано територіальний орган Міністерства юстиції - Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції шляхом його приєднання до міжрегіонального територіального органу Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, та затверджено голову комісії з реорганізації.
24 грудня 2020 року Міністерством юстиції України, у зв`язку із проведенням заходів з реорганізації, внесено зміни до Положень про установи виконання покарань Південного регіону (23 УВП та 13 державних підприємств) в частині їх підпорядкування та відповідно виведено їх з-під підпорядкування міжрегіонального управління, яке реорганізується, що свідчить про неможливість останнього вже здійснювати функції контролю та координації фінансово-господарської діяльності, а відповідно і виконувати покладені завдання.
Наказом Міністерства юстиції України від 30 грудня 2020 року № 3891/к затверджено штат Департаменту з питань виконання кримінальних покарань у загальній кількості 307 посад та визнано таким, що втратив чинність наказ Міністерства юстиції України від 09 квітня 2020 року № 1422/к про затвердження штату Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, який, як встановлено колегією суддів, передбачав 264 штатні одиниці.
Також, наказом Міністерства юстиції України від 30 грудня 2020 року № 3893/к визнано таким, що втратив чинність наказ Міністерства юстиції України від 23.07.2020 року № 2336/к «Про затвердження штату Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції» (кількість посад згідно цього штату 101) та скорочено штат Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.
На виконання Доручення Державного секретаря Міністерства юстиції України від 23.02.2021 № 8/1-2805/Гр, позивача було попереджено про наступне звільнення 14.06.2021 року.
На виконання Доручення Державного секретаря Міністерства юстиції України, один примірник попередження про звільнення з особистим підписом Позивача про ознайомлення 17.06.2021 року, був повернутий до Міністерства юстиції України.
На виконання Доручення Державного секретаря Міністерства юстиції України від 05.07.2021 № 297/1.3/48-21, один примірник пропозицій щодо продовження проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з особистим підписом Позивача про ознайомлення від 07.07.2021 року і його запереченнями з цього приводу, був повернутий до Міністерства юстиції України.
17.06.2021 року на виконання доручення Міністерства юстиції України від 15.06.2021 року № 261/1.3/48-21 Позивача було ознайомлено з пропозиціями щодо продовження проходження служби в ДКВС України.
На примірнику зазначених пропозицій ОСОБА_1 вказав про те, що йому не запропоновано рівнозначну посаду. Однак, він погодився на зайняття посади першого заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.
Цього ж дня ОСОБА_1 подав рапорт на ім`я Державного Секретаря Міністерства юстиції України про звільнення його з посади начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції в порядку переведення на посаду першого заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.
07.07.2021 року на виконання доручення Міністерства юстиції України від 05.07.2021 року № 297/1.3/48-21 Позивача було ознайомлено з пропозиціями щодо продовження проходження служби в ДКВС України.
На примірнику зазначених пропозицій ОСОБА_1 вказав про те, що йому вже було погоджено зайняття посади першого заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції 17.06.2021 року. Крім того вказано, що відповідачами проігноровано переважне право позивача на зайняття вакантних посад з подальшим призначенням на них інших осіб.
Наказом Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України від 13 серпня 2021 року №1920/к «Про звільнення» звільнено з 23 серпня 2021 року полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 (М- 008186) з Державної кримінально-виконавчої служби України з посади начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції у зв`язку зі скороченням штатів відповідно до частини п`ятої статті 23 Закону №2713-IV та пункту 4 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII.
Підстава: наказ Мін`юсту від 21 грудня 2020 року № 4390/5 «Про реорганізацію територіального органу», наказ Мін`юсту від 30 грудня 2020 року №3893/к «Про втрату чинності наказу Міністерства юстиції України від 23.07.2020 №2336/к» «Про затвердження штату Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (із змінами)», попередження про звільнення з відміткою про ознайомлення ОСОБА_1 від 14 червня 2021 року, пропозиція щодо продовження проходження служби в Державній кримінально- виконавчій службі України з відміткою про ознайомлення ОСОБА_1 17 червня 2021 року, пропозиція щодо продовження проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з відміткою про ознайомлення ОСОБА_1 07 липня 2021 року, частина четверта статті 68 Закону № 580-VIII.
Позивач вважає оскаржуваний наказ протиправним та за захистом своїх прав звернувся до суду.
Приймаючи ухвалу про поновлення строку звернення до суду, суд першої інстанції виходив з того, що пропущення строку звернення до суду пов`язане з тривалою непрацездатністю позивача, що підтверджується належними доказами та фактичним ознайомленням позивача зі спірним наказом лише 08.11.2021 р., у зв`язку з чим суд задовольнив заяву представника позивача про поновлення строку звернення до суду.
Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача не були дотримані порядок та строки, встановлені Законом України «Про Національну поліцію», що є безумовною підставою для визнання його звільнення протиправним та поновлення на попередній посаді.
Суд першої інстанції зазначив, що в порушення ч.2 ст.68 Закону № 580-VIII Міністерством юстиції України надано позивачу пропозицію, щодо продовження проходження служби в ДКВС України з зазначенням посад які не відповідали кваліфікаційному рівню позивача та вже були зайняті, про що позивача попереджено не було.
Повторного попередження про наступне звільнення перед оголошенням позивачу пропозиції щодо продовження проходження служби в ДКВС України з зазначенням посад які є вакантними 07.07.2021 року зроблено не було.
Суд першої інстанції вважав, що Міністерством юстиції України в порушення ч.3 ст.68 Закону № 580-VIII прийнято оскаржуваний наказ 13.08.2021 року не дотримавшись закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції без врахування періоду часу з 14.06.2021 року по 07.07.2021 року.
Суд першої інстанції зазначив, що такі дії призвели до того, що Міністерством юстиції України протиправно не розглянуто рапорт позивача від 19.08.2021 року про своє бажання продовжити службу в органах ДКВС України, що виключало можливість звільнення позивача, як такого, що висловив своє небажання продовжити проходження служби за ч.5 ст.23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу служби України» та п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».    
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Що стосується доводів апеляційної скарги, щодо пропуску строку звернення позивача до суду з позовом, колегія суддів зазначає про наступне.
До Херсонського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_4 до Міністерства юстиції України, Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку.
Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 22.12.2021 року відкрито провадження по справі №540/8074/21 та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 з 5:30 24 лютого 2022 року введений воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації .
Розпорядженням Верховного Суду від 18.03.2022 року № 11/0/9-22, відповідно до ч.7 ст. 147 Закону України  Про судоустрій і статус суддів, змінено територіальну підсудність судових справ Херсонського окружного адміністративного суду та визначено суд, якому визначається територіальна підсудність справ - Одеський окружний адміністративний суд.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 24.03.2023 року адміністративну справу №540/8074/21 в електронному вигляді передано головуючому судді Левчук О.А.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29.03.3023 року справу прийнято до свого провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23.11.3023 року справу залишено без розгляду.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.12.2023 року апеляційна скарга адвоката Компанієць А.В. в інтересах ОСОБА_4 залишена без задоволення, а ухвала Одеського окружного адміністративного суду від 23.11.2023 року  без змін.
Постановою Верховного суду від 25.04.2024 року касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Компанієць Анастасія Вікторівна було задоволено, ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 23.11.3023 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.12.2023 року скасовано та справу направлено для продовження розгляду до Одеського окружного адміністративного суду на новий розгляд.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 03.07.3024 року у задоволенні заяви представника позивача, про відвід судді Левчук О.А. від розгляду справи №540/8074/21  відмовлено.
26.07.2024 року адміністративна справа надійшла до Одеського окружного адміністративного суду.
На підставі протоколу повторному автоматизованого розподілу судової справи між суддями, адміністративна справа №540/8074/21 передана на розгляд головуючому судді Єфіменку К.С.
Ухвалою суду від 31.07.2024 року прийнято до свого провадження адміністративну справу №540/8074/21 за позовом ОСОБА_4 до Міністерства юстиції України, Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку. Призначено підготовче судове засідання по вказаній справі.
Ухвалою суду від 23.09.2024 року адміністративний позов ОСОБА_4 до Міністерства юстиції України, Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку - залишено без руху.
16.10.2024 року на виконання ухвали суду представником позивача подано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, в якій представник позивача просив поновити ОСОБА_5 строк звернення до суду з адміністративним позовом у справі № 540/8074/21.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що строк звернення до суду слід відраховувати з 1 вересня 2021 року, коли ОСОБА_5 стало відомо про наказ про звільнення зі служби, який позивачу було направлено на електронну адресу.
Колегія суддів не погоджується з такими доводами відповідача, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст.121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Поряд із цим, правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин їх недотримання - вони повинні бути поважними, реальними або, непереборними на час перебігу строків звернення до суду та врахуючи в даній справі висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 про те, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає.
Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджено, що наказом Міністерства юстиції України від 13.08.2021 №1920/к ОСОБА_4 звільнено з 23.08.2021 з посади начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України у зв`язку зі скороченням штатів відповідно до ч.5 ст.23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу служби України» та п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».
В свою чергу, згідно довідки ДУ «ТМО МВС України по Одеській області» № 4763 з 19.08.2021 по 02.09.2021 позивач перебував у стані тимчасової непрацездатності.
Тобто, в період реалізації оскаржуваного наказу та направлення Міністерством юстиції України листа від 31.08.2021, позивач перебував у стані тимчасової непрацездатності, що унеможливлювало його ознайомлення як з оскаржуваним наказом, так і з листом від 31.08.2021.
Крім цього, згідно довідки ДУ «ТМО МВС України по Одеській області» № 5104 з 03.09.2021 по 27.09.2021 позивач перебував у стані тимчасової непрацездатності шифр МКХ-10  М65.9.
А відповідно до довідки ДУ «ТМО МВС України по Одеській області» № 5739 з 27.09.2021 по 08.10.2021 позивач перебував у стані тимчасової непрацездатності, шифр МКХ-10  М65.9.
Як вбачається з виписки із медичної картки КНП «Консультативно-діагностичний центр №2 Дарницького району м. Києва» з 11.10.2021 по 05.11.2021 позивач знаходився на лікуванні (діагноз пошкодження капсульно-заявочного апарата лівого колінного суглобу, синовіт, больовий синдром). 
Таким чином, з 19.08.2021 по 08.10.2021 включно позивач перебував у стані тимчасової непрацездатності. 
А у період з 11.10.2021 року 05.11.2021 року позивач проходив лікування, яке пов`язано із опорно-руховим апаратом, що ускладнювало його пересування та відповідно останній не мав повної можливості як отримати правову допомогу для звернення до суду, так і самостійно звернутися до суду за захистом своїх прав.
Таким чином доводи апелянта про те, що позивачем не надано до суду доказів, які унеможливили звернутись позивачу до суду в строки визначені ст. 122 КАС України колегія суддів вважає помилковими.
Колегія суддів також критично ставиться до доводів апелянта про те, що виписка з картки КНП «Консультативно-діагностичний центр № 2 Дарницького району м. Києва, як доказ не подавалась позивачем до 15 жовтня 2024 року, оскільки позовна заява ОСОБА_4 вперше була залишена без руху, з підстав для надання пояснень і доказів про пропуск ним строку лише 23 вересня 2024 року. І на виконання вимог ухвали суду від 23 вересня 2024 року, позивачем надано виписку про проходження лікування, яку правомірно прийнято судом першої інстанції в якості доказу.
Щодо доводів апелянта про розбіжності у діагнозах та віддаленості місць лікування, представником позивача надано пояснення, що оскільки лікування в м. Одесі не дало відповідних результатів, позивач у зв`язку з загостренням хвороби був змушений продовжити лікування в м. Києві.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що позивачу не видавався листок непрацездатності, а тому підстави для поновлення строку відсутні, оскільки судами встановлено, що хвороба Малахова О, пов`язана із пошкодженням опорно-рухового апарату, що ускладнювало його пересування, у зв`язку з чим позивач не мав можливості отримати належну правову допомогу для звернення до суду, так і самостійно звернутися до суду за захистом своїх прав.
Колегія суддів також не приймає до уваги доводи апелянта про те, що Малахов О. лікувався в різних містах одночасно з зазначенням про довідку ТОВ «ЦМС» Ваше здоров`я», оскільки  позивач не посилався на ці документи, як на доказ в своїй заяві про поновлення строку звернення до суду, а тому суд першої інстанції правомірно не надавав оцінки цим доказам.
Крім цього, як вбачається з довідки  ТОВ «ЦМС» Ваше здоров`я» від 29.10.2021 року вказаний заклад знаходиться у м. Києві як і заклад КНП «Консультативно-діагностичний центр № 2 Дарницького району м. Києва, що спростовує доводи апелянта про лікування в один період в різних містах. 
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно прийняв рішення про поновлення строку звернення до суду, оскільки пропуск строку пов`язаний з тривалою непрацездатністю позивача, що підтверджується належними доказами та фактичним ознайомленням позивача зі спірним наказом лише 08.11.2021 р.
Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч. 2  ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -  КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
При цьому, відповідно до вимог ч. 2  ст. 77 КАС України  в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України є Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 р. № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII).
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону № 580-VIII Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Статтею 3 Закону № 580-VIII встановлено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з ч.1 ст.17 Закону № 580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Відповідно до п.1 та 2 ч.1 ст.18 Закону № 580-VIII поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.
Згідно приписів ст.59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Предметом розгляду у цій справі є правомірність наказу Міністерства юстиції України про звільнення позивача з займаної посади та припинення державної служби особливого характеру.
Оскаржуваним у даній справі наказом позивача звільнено із займаної посади з припиненням державної служби із визначенням наступної підстави звільнення: «у зв`язку зі скороченням штатів відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України  «Про Державну кримінально-виконавчу службу України, та п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію».
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 2018 року перебував на посаді начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.
Відповідно до ст.60 Закону № 580-VIII відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.
Стаття 62 Закону №580-VIII визначає гарантії професійної діяльності поліцейського, за змістом якої поліцейський, зокрема, забезпечується належними умовами для виконання покладених на нього службових обов`язків та може бути переміщений по службі залежно від результатів виконання покладених на нього обов`язків та своїх професійних, особистих якостей.
Крім того, у ст.65 Закону № 580-VIII визначено порядок та підстави переміщення поліцейських. Так, за ч.1 цієї статті переміщення поліцейських здійснюється:
1) на вищу посаду - у порядку просування по службі;
2) на рівнозначні посади: для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби; за ініціативою поліцейського; у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації; у разі необхідності проведення кадрової заміни в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами (далі - місцевості з визначеним строком служби); за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; з меншим обсягом роботи з урахуванням професійних і особистих якостей - на підставі висновку атестації; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри відповідно до статті 87 цього Закону;
3) на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський: у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду; за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; через службову невідповідність - на підставі висновку атестації з урахуванням професійних і особистих якостей; за ініціативою поліцейського; як виконання накладеного дисциплінарного стягнення - звільнення з посади відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри, відповідно до статті 87 цього Закону;
4) у зв`язку із зарахуванням на денну форму навчання за державним замовленням, у тому числі до магістратури, ад`юнктури та докторантури закладу вищої освіти із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, а також у разі призначення на посаду після закінчення навчання.
На підставі ч.8 ст.65 Закону № 580-VIII переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення.
Поліцейські зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника органу (закладу, установи) поліції, до повноважень якого належить право призначення на посаду та звільнення з посади.
Відповідно до ч.1 ст.68 Закону № 580-VIII, у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.
Згідно з ч.2 ст.68 Закону № 580-VIII, поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.
Відповідно до ч.3 ст.68 Закону № 580-VIII, поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.
Згідно з ч.5 ст.68 Закону № 580-VIII, переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.77 Закону № 580-VIII, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.
Згідно з ч.ч.2-3 ст.77 Закону № 580-VIII, днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.
Колегія суддів зауважує, що нормами Закону України «Про Національну поліцію» не врегульовано процедуру звільнення поліцейського у зв`язку зі скороченням чисельності штату та дотримання трудових гарантій поліцейського, тому суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України.
Судами встановлено, та з матеріалів справи вбачається, що позивача вперше було попереджено про наступне звільнення 14.06.2021 року та запропоновано вакантні посади: 
Перший заступник начальника установи; начальник оперативного відділу; 
Начальник установи; 
Заступник начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечсння-начальник відділу інтендантського та господарського забезпечення; 
-Заступник начальника відділу охорони; Перший заступник начальника УВП - заступник начальника установи з режиму і охорони; 
-Помічник начальника установи (з питань залучення засуджених до праці та трудової адаптації); 
-Заступник начальника УВП із соціально- виховної та психологічної роботи - начальник відділу, соціально-виховної та психологічної роботи; 
-Начальник сектору по роботі з персоналом відділу нагляду і безпеки; 
-Заступник начальника установи з нагляду і безпеки та оперативної роботи; 
-Старший інспектор з особливих доручень відділу воєнізованих формувань та озброєння Управління з питань організації; 
-Старший інспектор відділу нагляду і безпеки установ виконання покарань та слідчих ізоляторів Управлінням з питань забезпечення режиму; 
-старший інспектор з особливих доручень відділу нагляду і режиму по центральному регіону Управління забезпечення діяльності у центральному регіоні; 
-старший інспектор відділу нагляду і режиму по центральному регіону Управління забезпечення діяльності у центральному регіоні; 
-старший інспектор відділу нагляду і режиму по Південному регіону Управління забезпечення діяльності у Південному регіоні; старший оперуповноважений в особливо важливих справах відділу оперативно-розшукової роботи у Південному регіоні Управління оперативно-розшукової діяльності; 
-старший оперуповноважений сектору забезпечення розшукових заходів Управління оперативно-розшукової діяльності; заступник начальника відділу внутрішніх розслідувань, моніторингу та безпеки персоналу; 
-старший оперуповноважений в особливо важливих справах відділу внутрішніх розслідувань, моніторингу та безпеки персоналу; старший інспектор з особливих доручень сектору режимно-секретної роботи; 
-старший інспектор з особливих доручень відділу взаємодії з правоохоронними органами та координації центрального і Південного регіонів; начальник фінансового відділу-головний бухгалтер; заступник начальника УВП з оперативної роботи-начальник оперативного відділу; 
-начальник відділу інженерно-технічних засобів охорони, зв`язку та інформації; начальник відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку-головний бухгалтер; 
-заступник начальника СІЗО з інтендантського комунально-побутового забезпечення – начальник відділу інтендантського та господарського забезпечення; 
-заступник начальника СІЗО з оперативної роботи -начальник оперативного відділу; заступник начальника установи з нагляду і безпеки та оперативної роботи; 
-начальник сектору по роботі з персоналом; 
-начальник установи; 
-начальник відділу по контролю за виконанням судових рішень; 
-начальник відділу по роботі з персоналом; 
-заступник начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення -начальник відділу інтендантського та господарського забезпечення; 
-начальник оперативного відділу; 
-начальник установи; 
-заступник начальника СІЗО з оперативної роботи-начальник оперативного відділу; 
-начальник відділу по контролю за виконанням судових рішень; 
-начальник відділу інтендантського та господарського забезпечення;
-заступник начальника установи з нагляду і безпеки, охорони та оперативної роботи.(т.с. 1 а.с. 37-41)
Вважаючи, що позивачу пропонувались не всі вакантні посади а деякі із запропонованих посад були зайняті, позивачем зроблено відмітку про те, що станом на 14.06.2021 року відсутня актуальна інформація щодо вакантних посад (т. с. 1 а.с. 36)
Також з матеріалів справи вбачається, що 17.06.2021 року на виконання доручення Міністерства юстиції України від 15.06.2021 року №261/1.3/48-21 позивача було ознайомлено з оновленими пропозиціями щодо продовження проходження служби в ДКВС України, серед яких, крім інших посад була зазначена посада -перший заступник начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.(т. с. 1 а.с. 43-46)
Таким чином, колегія суддів зауважує, що 14.06.2021 року ОСОБА_5 не було запропоновано всі наявні вакантні посади.
З матеріалів справи вбачається, що на примірнику зазначених пропозицій ОСОБА_1 вказав про те, що йому не запропоновано рівнозначну посаду. При цьому, позивач погодився на зайняття посади першого заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, яка була в переліку вакантних, запропонованих 17.06.2021 року.(т.с. 1 а.с. 47)
Цього ж дня ОСОБА_1 подав рапорт на ім`я Державного Секретаря Міністерства юстиції України про звільнення його з посади начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції в порядку переведення на посаду першого заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.(т.с. 1 а.с. 48)
Також 17.06.2021 року ОСОБА_1 подав рапорт з проханням призначити його на посаду начальника Південно-Східного міжрегіонального управління питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції в порядку переведення відповідно до ст. 65 Закону України «Про національну поліцію» (т.с. 1 а.с. 47)
Судом встановлено, що обидва рапорти ОСОБА_6 направив на електронну адресу Міністерства юстиції України callcentre@minjust.gov.ua,  а також надав заступнику голови комісії з реорганізації управління.
Однак, як встановлено під час розгляду справи, вказані пропозиції та рапорти позивача, які спрямовані до Міністерства юстиції України за інформацією відповідача були зареєстровані лише 24.06.2021 року, тоді як 22.06.2021 року на зазначену посаду, не розглянувши подані позивачем рапорти, Міністерством юстиції України була призначена інша особа.
При цьому, колегією суддів встановлено, що призначення на посаду 22.06.2021 року ОСОБА_7 відбулось з порушенням ч. 5 ст. 68 Закону України «Про національну поліцію», оскільки питання переважного права на залишенні на службі в поліції відповідачем не досліджувалось.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача про те, що під час призначення на посаду ОСОБА_7 . Міністерство юстиції не мали обов`язку досліджувати питання переважного права на залишенні на посаді, оскільки станом на 22.06.2021 року заява від позивача ОСОБА_1  про його бажання зайняти відповідну посаду в Міністерстві юстиції була відсутня, оскільки відповідачами не надано обґрунтованих пояснень, чому  рапорт ОСОБА_4 від 17.06.2021 року, який він подав уповноваженій особі, а саме заступнику голови комісії з реорганізації управління, був доведений до Міністерства юстиції лише 24.06.2021 року, при цьому що цей рапорт позивач надіслав і на електронну адресу Міністерства юстиції України.
Колегія суддів наголошує, що виходячи з системного аналізу вищенаведених норм права, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів звільненню підлягають поліцейські, посади яких скорочені. Водночас, відповідно до приписів статті 65    Закону №580-VII    скорочення посади, яку обіймає поліцейський, є однією з підстав його переведення на рівнозначну або нижчу посаду, а частиною другою статті 68    вказаного Закону    передбачено можливість призначення поліцейського, посада якого скорочена, за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції.
У разі скорочення штатів, поліцейському, посада якого скорочується, повинно бути запропоновано іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції з урахуванням його досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків. Лише відмова особи від запропонованої посади дає підстави для звільнення поліцейського у зв`язку зі скороченням штатів.
Зазначений висновок обумовлюється тим, що формою волевиявлення поліцейського на призначення на іншу посаду є надання згоди. Водночас наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, тобто ініціатива керівництва.
Отже, особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом надання згоди на ініціативу керівництва, щодо іншої посади в будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Лише якщо особа відмовилася від усіх пропозицій, щодо зайняття певних посад, виникають підстави для застосування пункту 4 частини першої    статті 77 Закону України «Про Національну поліцію»    щодо звільнення поліцейського зі служби в поліції у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що законодавство України передбачає певну процедуру звільнення у зв`язку зі скороченням штату. Зокрема, звільнення у зв`язку із скороченням штату можливо, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо переводу працівника на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, що звільняється, всіх вакансій, на які може претендувати особа з урахуванням її фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №824/185/17-а, від 05.12.2018 у справі №814/805/17.
Таким чином, оскільки 14.06.2021 року позивачу не було запропоновано всіх вакантних посад станом саме на 14.06.2021 року, а деякі запропоновані посади не були вакантними, колегія суддів приходить до висновку про безпідставне звільнення позивача з посади у зв`язку зі скороченням штату, оскільки відповідачем не здійснено всіх заходів, необхідних для працевлаштування позивача.
Крім того, враховуючи що рапорти ОСОБА_7 та ОСОБА_1 датовані однією датою МЮУ мали обов`язок здійснити порівняльний аналіз праці, продуктивності при вирішенні питання, щодо визначення особи, яка може обіймати вакантну посаду.
Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що 19.08.2021 року позивачем було направлено до МЮУ рапорт, в якому останній просив, у зв`язку з бажанням продовжувати службу в ДКВС України, повідомити його про наявні вакантні посади рівнозначні тій, що він обіймав, однак до 23.08.2021 року відповідач МЮУ і на цей рапорт не відреагував.
Доказів щодо неможливості переведення Позивача в Департамент з питань виконання кримінальних покарань, або про те, що Позивач не виявив бажання для продовження служби (листів-відмов Позивача від запропонованих посад, тощо) Відповідачі суду не надали.
Колегія суддів зауважує, що звільнення Позивача відбувалось в період ліквідації Державної кримінально-виконавчої служби України, Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції та утворення правонаступника - Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, отже Позивач мав право на переведення в даний орган, оскільки встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
Таким чином, суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що при звільнені позивача не було дотримано порядку, визначеного Законом України «Про національну поліцію», що є безумовною підставою для визнання такого звільнення протиправним та поновлення поліцейського на попередній посаді.
Щодо позовної вимоги про поновлення ОСОБА_4 в органах Державної кримінально-виконавчої служби України на посаді начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з 24 серпня 2021 року колегія суддів зазначає наступне.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року № 1252 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» було реорганізовано територіальний орган Міністерства юстиції Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції шляхом його приєднання до міжрегіонального територіального органу Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань Департаменту з питань виконання кримінальних покарань (пункт 1 постанови).
Згідно пункту 2 постанови правонаступником територіального органу Міністерства юстиції, який реорганізується, визначено міжрегіональний територіальний орган Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань Департамент з питань виконання кримінальних покарань.
В подальшому, наказом Міністерства юстиції України 21 грудня 2020 року винесено наказ № 4390/5 знову ж таки реорганізовано територіальний орган Міністерства юстиції - Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції шляхом його приєднання до міжрегіонального територіального органу Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, та затверджено голову комісії з реорганізації.
24 грудня 2020 року Міністерством юстиції України, у зв`язку із проведенням заходів з реорганізації, внесено зміни до Положень про установи виконання покарань Південного регіону (23 УВП та 13 державних підприємств) в частині їх підпорядкування та відповідно виведено їх з-під підпорядкування міжрегіонального управління, яке реорганізується, що свідчить про неможливість останнього вже здійснювати функції контролю та координації фінансово-господарської діяльності, а відповідно і виконувати покладені завдання.
Наказом Міністерства юстиції України від 30 грудня 2020 року № 3891/к затверджено штат Департаменту з питань виконання кримінальних покарань у загальній кількості 307 посад та визнано таким, що втратив чинність наказ Міністерства юстиції України від 09 квітня 2020 року № 1422/к про затвердження штату Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, який, як встановлено колегією суддів, передбачав 264 штатні одиниці.
Також, наказом Міністерства юстиції України від 30 грудня 2020 року № 3893/к визнано таким, що втратив чинність наказ Міністерства юстиції України від 23.07.2020 року № 2336/к «Про затвердження штату Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції» (кількість посад згідно цього штату 101) та скорочено штат Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.
Як встановлено судом, на момент розгляду даної справи Південне міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України не є припиненим та перебуває в стані припинення.
З урахуванням того, що Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України не є припиненим, правильною є позиція суду першої інстанції про зобов`язання Міністерство юстиції України поновити ОСОБА_4 в органах Державної кримінально-виконавчої служби України на посаді начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з 24 серпня 2021 року.
Що стосується позовних вимог про стягнення з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 серпня 2021 року по день ухвалення рішення суду колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Оскільки за наслідками судового розгляду судом прийнято рішення про поновлення позивача на посаді, також на користь позивача підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Виплата грошового забезпечення поліцейських регулюється постановою Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» від 11.11.2015 №988 (далі по тексту - Постанова Кабінету Міністрів України №988).
Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України №988 визначено, що виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.
Наказом МВС України від 06.04.2016 №260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі по тексту - Порядок №260).
Пунктом 6 розділу ІІІ Порядку №260 передбачено, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.
Пунктом 9 розділу І цього ж Порядку №260 встановлено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
Зі змісту Порядку №260, який є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин та діяв на час звільнення позивача, вбачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.
У свою чергу п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі по тексту - Порядок №100), визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як було встановлено судами, на момент розгляду даної справи Південне міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України перебуває в стані припинення та перебуває на грошовому забезпеченні Міністерства юстиції України.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про правомірність рішення суду першої інстанції в частині про виплату Міністерством юстиції України ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 серпня 2021 року по 24 грудня 2024 року.
При цьому, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.
Відповідно до п. 2  постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції»  установлено, що порядок виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджується Міністерством внутрішніх справ.
Ця норма є відсилочною та обумовлює існування спеціального нормативно-правового акта для унормування порядку (механізму) нарахування і виплати грошового забезпечення поліцейським.
Спеціальним нормативно-правовим актом є Порядок і умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджений  наказом Міністерства внутрішніх справ України №260 від 06.04.2016 року  та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 року за №669/28799 (далі  Порядок №260).
Верховний Суд у постанові від 21.11.2018 року у справі № 808/928/16, де вирішувалося питання, у тому числі про стягнення на користь поліцейського суми середнього грошового утримання за час вимушеного прогулу, відзначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному.
Таким чином, враховуючи, що на день звільнення позивача, норми вказаного Порядку № 260, який є спеціальним нормативно-правовим актом для нарахування і виплати грошового забезпечення поліцейським, є діючими, вони підлягають застосуванню для визначення розміру грошового забезпечення.
Так, пунктом 6 розділу ІІІ Порядку № 260 передбачено, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.
Пунктом 9 розділу І Порядку №260 встановлено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
Слід зазначити, що даним нормативним актом встановлений порядок обрахунку виплати грошового забезпечення поліцейського за кожний календарний день, що за суттю аналогічно поняттю середньої заробітної плати. Так, вказана сума визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
Відповідно до  судової практики Верховного Суду, зокрема, постанови від 14 листопада 2019 року (справа № 814/695/16) та від 19 липня 2018 року (справа №805/1110/17-а), де вказано, що зі змісту Порядку № 260, який є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин, слідує, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.
Відповідно до довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.06.2021 р. по 31.07.2021 р. (т.1 а.с. 179) позивачу за липень 2021 року (останній повний місяць роботи, що передував звільненню) нараховано гррошове забезпечення в сумі 18472,00 грн.
Таким чином, враховуючи, що загальна кількість календарних днів у липні 2021 року становить 31 календарний день, суд дійшов висновку, що середньоденна заробітна плата позивача становить 595,87 грн. (18472,00 грн. : 31 день =  595,87 грн./день).
З матеріалів справи вбачається, що період вимушеного прогулу позивача з 24.08.2021 року (день наступний за днем звільнення) по 04.06.2025 року (дата прийняття постанови судом апеляційної інстанції) складає 1380 календарних днів.
Отже, на користь ОСОБА_1 з Міністерства юстиції України належить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу (грошове забезпечення) за період з 24.08.2021 року по 04.06.2025 року включно в сумі 822300,6 грн. (595,87 грн./день х 1380 календарних днів). Вказана сума зазначена без утримання податків та обов`язкових платежів.
З огляду на вищезазначене, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.
Що стосується доводів апелянта про скасування додаткового рішення колегія суддів зазначає наступне.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 252 КАС суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може розглянути питання ухвалення додаткового судового рішення в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Аналіз наведеної норми адміністративного процесуального законодавства показав, що застосування інституту ухвалення додаткового судового рішення полягає в усуненні неповноти судового рішення.
Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал).
За змістом  статті 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч.9  ст.139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Відповідно до ч.3  ст.4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»  адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Згідно п.п.1, 2, 6 ч.ч.1, 2  ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»  видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Відповідно до п.6 ч.1  ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»  інші види правової допомоги  -  види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Згідно ст.28 Правил адвокатської етики, затверджених 09.06.2017 року з`їздом адвокатів України, формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту є гонорар.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання), розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Відповідно до  ст.30 Закону України від 05.07.2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»  гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З наведених правових норм вбачається, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи та підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Також відповідно до ч.ч.6, 7  ст.134 КАС України  у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З матеріалів справи вбачається, що 29.12.2024 року до Одеського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла заява представника позивача про ухвалення додаткового рішення, яка зареєстрована судом 30.12.2024 року, в якій представник позивача просить стягнути з Міністерства юстиції України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 70 000.00 грн.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано копію договору про надання правничої допомоги від 23.04.2023 року, з якого вбачається, що  23.04.2023 між ОСОБА_1 (Клієнт) та адвокатом Компанієць А.В.(Виконавець) було укладено договір про надання правничої допомоги, відповідно до п. 1.1. якого Клієнт доручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання здійснити за дорученням Клієнта роботи, вказані в цьому Договорі, а саме: щодо представництва і захисту її прав, свобод та інтересів у судах усіх рівнів та юрисдикції, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами з питань: визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 13.08.2021 про звільнення ОСОБА_1 , поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, представництва інтересів в судовій справі № 540/8074/21.
Пунктом 1.2 Договору визначено, що Виконавець забезпечує надання Клієнту правничих послуг у вигляді: надання усних консультацій з правових питань, в межах доручення, визначеного у п. 1.1 Договору; представництва інтересів Клієнта у судах усіх рівнів та юрисдикції, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами з питань захисту інтересів Клієнта; складання процесуальних документів, в тому числі позовних заяв, апеляційних та касаційних скарг, заяв, відзивів та заперечень, а також інших окремих процесуальних документів; здійснення представництва інтересів Клієнта у судових органах України. 
Відповідно до п. 3.2, 3.3. гонорар Виконавця за даним Договором встановлюється у фіксованому розмірі у розмірі 70 000.00 грн. (сімдесят тисяч гривень) та виплачується Клієнтом Виконавцю за домовленістю протягом 10 робочих днів з дня набуття законної сили рішення суду у справі № 540/8074/21.
Строк дії договору визначено з дати його підписання до 31.12.2025 (п. 6.1 Договору).
Відповідно до Акту прийняття-передачі наданих послуг від 27 грудня 2024 року до Договору про надання правничої допомоги від 23.04.2023 Виконавець надав, а Клієнт прийняв юридичні/правові послуги, надані у справі № 540/8074/21, вартістю 70 000.00 грн. Клієнт підписанням акту від 27.12.2024 підтвердив, що послуги надані адвокатом в повному обсязі, належної якості та Клієнт не має претензій до наданих послуг.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).
Таким чином, враховуючи рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду документів, їх значення для спору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що співмірним розміром витрат на професійну правничу допомогу в межах даної справи є 7000, 00 грн.
Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги Міністерства юстиції України частково знайшли своє підтвердження, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для зміни судового рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.
Згідно п. 2 ч. 1  ст. 315 КАС України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2024 року – змінити, з урахуванням мотивів викладених у цій постанові, виклавши абзац 4  резолютивної частини у наступній редакції: 
«Стягнути з Міністерства юстиції України (вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001; ЄДРПОУ 00015622) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу (грошове забезпечення) в сумі 822300,6 грн. (вісімсот двадцять дві тисячі триста гривень 60 копійок). Вказана сума зазначена без утримання податків та обов`язкових платежів».
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2024 року та додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року – залишити без змін. 
          Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя:                                                                                          О.А. Шевчук 

Суддя:                                                                                                             А.В. Бойко 

Суддя:                                                                                                             О.В. Єщенко