ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 травня 2025 року                    
м. Київ
 
справа № 369/10615/19
провадження № 61-17939св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,
 
учасники справи за позовом ОСОБА_1 :
відповідач ? ОСОБА_2 , 
треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна,
 
учасники справи за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 :
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , 
треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу  Київської області Дудкіна Надія Володимирівна,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року та касаційну скаргу  ОСОБА_1 , підписану адвокатом Горбовим Володимиром Анатолійовичем, на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Мережко М. В., Нежури В. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дудкіна Н. В., про визнання недійсним договору дарування квартири, застосування реституції, вилучення (скасування) державної реєстрації права власності на квартиру, визнання права власності та поновлення державної реєстрації права власності.
Позов мотивований тим, що вона з 2014 року проживає спільно однією сім`єю, веде спільне господарство, має спільний бюджет з ОСОБА_3 . За спільні кошти подружжя 29 листопада 2017 року вона придбала квартиру  АДРЕСА_1 . Вони з чоловіком планували, що в цій квартирі буде проживати її батько - ОСОБА_5 , який за станом здоров`я потребував постійного стороннього догляду і допомоги, а в подальшому будуть проживати їх діти. З грудня 2017 року по лютий 2018 рік вона з чоловіком за спільні кошти зробили капітальний ремонт в квартирі, що значно збільшило її ринкову вартість, завезли та установили в квартирі техніку, меблі, сантехніку та інше необхідне майно. В кінці лютого 2018 року ОСОБА_2 тимчасово вселилася та почала проживати в спірній квартирі зі своїм майбутнім чоловіком - ОСОБА_6 , почала користуватися усім майном, яке знаходиться в квартирі.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько, після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_2 . Власниками вказаної квартири в рівних частках були ОСОБА_4 (її мати позивача), ОСОБА_5 (її батько) та ОСОБА_7 (рідний брат її батька/батько відповідача). Спадкоємцями першої черги на спадкове майно після смерті батька є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за правом представлення. ЇЇ мати - ОСОБА_4 належала до кола спадкоємців четвертої черги, як особа, яка більше п`яти років проживала однією сім`єю із спадкодавцем. 29 квітня 2002 року її батьки розірвали шлюб, однак продовжували проживати спільно однією сім`єю, мати здійснювала постійний догляд за хворим батьком.
Вона та відповідач, будучи близькими родичами та маючи довіру один до одного, домовилися, що вони разом відмовляються від належної їм частки у спадковому майні після смерті ОСОБА_5 та 100 % спадщини (квартири АДРЕСА_2 ) оформить її мати - ОСОБА_4 .
В якості матеріальної компенсації за частку в спадковому майні, а також з метою мінімізувати розмір податків та нотаріальних витрат, які необхідно було б сплачувати сторонам під час оформлення права власності на спадкове майно і нотаріального посвідчення двох договорів купівлі-продажу нерухомого майна, 11 грудня 2018 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Водночас частину від вартості подарованої квартири (за виключенням вартості частки в спадковому майні), а також вартість майна, яке знаходиться в квартирі, відповідач обіцяла сплатити. Після укладення  договору дарування в квартирі залишилися меблі, техніка, речі та інше майно, що належить її дітям та ОСОБА_3 .
Виконуючи досягнуті домовленості, 17 жовтня 2018 року вона оформила нотаріальну заяву про відмову від належної їй частини спадкового майна після смерті батька, яку подала до нотаріуса. Однак відповідач відмовилася виконувати досягнуті ними домовленості та 14 березня 2019 року, не повідомляючи сторони, оформила на своє ім`я відповідну частку спадщини - 4/9 часток в праві власності на квартиру АДРЕСА_2 , відмовилася сплатити їй частину вартості отриманої за договором дарування квартири, а також майна і техніки, що в ній знаходиться. Відповідач зазначила, що спадкова квартира і подарована квартира є її особистою власністю, вона не має наміру виконувати ніякі попередні домовленості.
Вказаний договір дарування суперечить вимогам законодавства; сторонами не досягнуто згоди з усіх істотних умов укладеного між сторонами правочину; волевиявлення учасника правочину не відповідає його внутрішній волі; оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків. Фактично між сторонами було досягнуто домовленості укласти договір купівлі-продажу спірної квартири, а не дарування. Також була домовленість укласти договір купівлі-продажу частки спадкового майна відповідача на користь ОСОБА_4 . 
Крім того ОСОБА_3 , який на момент придбання спірної квартири та на момент укладення договору проживав спільно з нею у незареєстрованому шлюбі, а також надавав кошти на придбання такої квартири, свою письмову (нотаріально посвідчену) згоду на її дарування не надавав. 
ОСОБА_1 просила суд:
            визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений та зареєстрований в реєстрі 11 грудня 2018 року № 2864 приватним нотаріусом  Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області;
            застосувати реституцію як наслідок недійсності договору дарування від 11 грудня 2018 року, вилучивши (скасувавши) державну реєстрацію права власності  на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , визнавши право власності та поновивши державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_1 .
У листопаді 2019 ОСОБА_3 подав позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору дарування квартири, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ.
Позовні вимоги мотивував тим, що з початку 2014 року по теперішній час він проживає спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_1 29 листопада 2017 року за спільні кошти вони придбали квартиру АДРЕСА_1 . На дату придбання та в подальшому на дату дарування спірної квартири він проживав спільно з ОСОБА_1 , вони фактично перебували у шлюбних відносинах, мали спільний бюджет, він надавав кошти на придбання спірної квартири, за власні кошти здійснював та оплачував ремонт в квартирі, купував меблі і техніку, проте своєї нотаріально посвідченої згоди на дарування цієї квартири ОСОБА_2 не надавав.
Він погоджується з підставами, про які вказувала ОСОБА_1 у своєму позові.
ОСОБА_3 просив суд:
встановити факт спільного сумісного проживання та ведення спільного сімейного бюджету без реєстрації шлюбу з вересня 2014 року між ним та ОСОБА_1 ;
визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений та зареєстрований в реєстрі 11 грудня 2018 року № 2864 приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області, вилучивши (скасувавши) реєстраційний запис № 2864 про державну реєстрацію договору дарування зазначеної квартири;
визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;
визнати право власності та розділити в рівних частинах спірну квартиру між ним та ОСОБА_1 по частці кожному.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Протокольною ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2019 року прийнято до розгляду позов третьої особи ОСОБА_3 . 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Позовні вимоги третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 задоволено.
Встановлено факт спільного сумісного проживання та ведення спільного сімейного бюджету без реєстрації шлюбу з вересня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 2864 приватним ОСОБА_8 , вилучивши (скасувавши) реєстраційний запис № 2864 про державну реєстрацію вказаного договору дарування.
Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Визнано право власності та розділено в рівних частинах по (50 %) частці кожному на квартиру АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів того, що вона помилково, замість договору купівлі-продажу, уклала договір дарування, враховуючи їх радикально різну правову природу, зокрема відсутність оплати за дар. Окрім того, згідно з пунктом 11 договору дарування від 11 грудня 2018 року сторони підтвердили, що вони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі; договір не носить характеру фіктивного правочину. Не встановлено жодних підстав та обставин вважати, що оспорюваний договір дарування вчинений з умовою. Враховуючи наведене, відсутні підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири, і як наслідок - інших вимог, оскільки такі є похідними від вимоги щодо визнання договору недійсним.
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд виходив із того, що з письмових доказів, показань свідків вбачається, що ОСОБА_1 дійсно в період часу з вересня 2014 року та по даний час проживала і проживає з ОСОБА_3 спільно однією сім`єю, ведуть спільний бюджет, виховують трьох неповнолітніх дітей, мають і виховують спільного сина. Отже, суд встановив факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім`єю, здійснення церковного шлюбного обряду без реєстрації шлюбу, народження та виховання спільної дитини, що підтверджено належними та допустимими доказами. 
Спірна квартира придбана ОСОБА_1 у період фактичного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю, за спільні кошти, тому належить їм на праві спільної сумісної власності, відтак ОСОБА_3 є співвласником вказаної квартири, яка підлягає поділу у порядку, передбаченому нормами СК України. Тому підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_3 про визнання квартири спільною сумісною власністю сторін та поділу її в рівних частках. 
Враховуючи, що ОСОБА_1 під час укладання оспорюваного договору дарування розпорядилась майном без згоди ОСОБА_3 , який приймав участь в її придбанні та облаштуванні, є співвласником квартири, факт проживання з яким однією сім`єю без реєстрації шлюбу був встановлений цим рішенням, то суд приходить до висновку про визнання недійсним договору дарування від 11 грудня 2018 року та вилучення (скасування) реєстраційного запису № 2864 про державну реєстрацію зазначеного договору.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Київського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2  задоволено. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2023 року в частині вирішення позовних вимог третьої особи із самостійними вимогами  ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору дарування квартири, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції помилково вважав встановленою обставину спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ведення ними спільного господарство та наявності спільного бюджету на підставі пояснень свідків, факту вінчання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також наявності в них спільної дитини. Такі факти не є достатніми для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у розумінні статті 74 СК України. Документи на підтвердження зазначеного факту без наявності інших доказів, зокрема, про їх спільне проживання, ведення господарства, спільного побуту не можуть беззаперечно свідчити про спільне проживання сторін. Показання свідків та спільні фотографії також не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. У договорі купівлі-продажу спірної квартири від 29 листопада 2017 року є пункт, відповідно до якого представника продавця було ознайомлено із заявою покупця ? ОСОБА_1 про те, що вона в зареєстрованому шлюбі не перебуває та ні з ким однією сім`єю не проживає, грошові кошти, які витрачаються на придбання нею квартири є її особистою приватною власністю. Вказана обставина спростовує доводи ОСОБА_3 про те, що він в тому числі і в момент укладення вказаного договору проживав із ОСОБА_1 однією сім`єю та про те, що ОСОБА_1 використовувались їх спільні кошти для придбання спірної квартири. Відповідний пункт про те, що ОСОБА_1 не перебуває в шлюбі та ні з ким не проживає однією сім`єю, а квартира є її особистою приватною власністю, міститься також в оспорюваному договорі дарування від 11 грудня 2018 року.
Окрім того, апеляційний суд зауважив щодо невідповідності дій ОСОБА_3 та ОСОБА_1 критерію добросовісності, оскільки визнання ОСОБА_1 позову ОСОБА_3 свідчать про однонаправленість дій позивача та третьої особи із самостійними вимогами. Дії ОСОБА_1 суперечать її поведінці при укладенні договорів купівлі-продажу квартири та дарування, так як вона вказувала на те, що спірна квартира придбана за її власні кошти. Очевидно, що такі дії ОСОБА_1 , яка у зв`язку з виникненням спору щодо вказаної квартири із обдарованою ОСОБА_2 , підтримала позов, пред`явлений ОСОБА_3 , суперечать її попередній поведінці і є недобросовісними, має неправомірну мету - порушення прав ОСОБА_2 .
Апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої в частині задоволення позову ОСОБА_3 та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з огляду на відсутність належних доказів на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , наявності у них спільного бюджету та використання спільних коштів для купівлі спірної квартири. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржене, а тому не є предметом апеляційного перегляду.
Короткий зміст додаткової постанови апеляційного суду
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн, з кожного.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 8 091,27 грн.
Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що на підтвердження витрат, понесених за надання правничої допомоги в суді першої інстанції ОСОБА_2 надала: копію договору про надання правничої допомоги від 05 жовтня 2020 року з додатком №1 до договору; копію рахунку від 22 жовтня 2020 року; копію акта виконаних робіт від 22 жовтня 2020 року; копію квитанції про оплату послуг від 27 жовтня 2020 року на суму 11 520,00 грн; копію рахунку від 09 червня 2021 року; копію акта виконаних робіт від 09 червня 2021 року; копію квитанції про оплату послуг від 14 червня 2021 року на суму 5 434,00 грн; копію рахунку від 14 вересня 2022 року; копію квитанції про оплату послуг від 22 вересня  2022 року на суму 7 350,00 грн. У суді першої інстанції представником ОСОБА_2 в період з 13 листопада 2019 року по 09 вересня 2020 року правову допомогу здійснював адвокат Шевчук А. С., який в період з 13 листопада 2019 року по 30 липня 2020 року працював в АБ «Чуйко та партнери» та в період з 02 вересня 2020 року по 09 вересня 2020 року працював в АО «Прокопенко та партнери». За період з 13 листопада 2019 року по 09 вересня 2020 року відповідачем було понесено витрати на правничу допомогу у розмірі 32 000,00 грн, які були перераховані на рахунок АО «Чуйко та партнери». Вже починаючи з 05 жовтня 2020 року надання правничої допомоги ОСОБА_2 здійснювалось адвокатом АО «Калита, Макрович і партнери» Савченко В. С. За період з 05 жовтня 2020 року по 28 листопада 2022 року ОСОБА_2 було понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 31 771,00 грн. Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 компенсувала адвокатським об`єднанням всі витрати, пов`язані із виконанням умов укладених нею договорів.
Як на підставу для відмови в ухваленні додаткового адвокат Горбовий В. А., який діяв в інтересах ОСОБА_1 , посилався на неподання ОСОБА_2 заяви про ухвалення додаткового рішення в суді першої інстанції у визначений статтею 141 ЦПК України строк, проте заява про понесення відповідних витрат на правничу допомогу з зазначенням попереднього розрахунку витрат викладена у відзиві на позовну заяву, який надійшов 21 листопада 2021 року, тобто в строк, передбачений частиною восьмою статті 141 ЦПК України. Після чого, представник відповідача неодноразово подавав заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу, проте судом першої інстанції такі заяви враховані не були, що, крім іншого, слугувало підставою для звернення з апеляційною скаргою. Отже, доводи адвоката Горобового В. А. щодо неподання заяви у визначений законом строк є неприйнятними.
Поряд з цим, в силу вимог статті 137 ЦПК України, в незалежності від того, якому адвокатському об`єднанню ОСОБА_2 сплатила грошові кошти за надані послуги, такі витрати відшкодовуються їй безпосередньо як стороні у справі, а тому доводи адвоката Горбового В. А. про те, що адвокат Савченко В. С. не мала підстав заявляти вимоги про стягнення витрат в частині надання допомоги іншими адвокатськими об`єднаннями є безпідставними, з огляду на те, що адвокат Савченко В. С., в першу чергу, діяла в інтересах ОСОБА_2 , яка зазнала таких витрат, та на користь якої такі витрати мають в майбутньому відшкодовуватись з інших учасників справи.
Ненадання оригіналів договорів про надання правничої допомоги не може свідчити про їх відсутність та не може слугувати підставою для відмови в задоволенні витрат, понесених на правничу допомогу. Судом першої інстанції належним чином були перевірені повноваження представників відповідача, в яких адвокатами надавались суду оригінали ордерів та договорів про надання правничої допомоги. Крім того, справа перебувала в провадженні суду з 2019 року, проте позивач протягом всього розгляду справи не порушувала питання щодо ненадання оригіналу договору з правничої допомоги.
Щодо доводів адвоката Горбового В. А. про невизначеність чіткої суми в договорах правничої допомоги, яку мала сплатити ОСОБА_2 , то умовами договорів про надання правничої допомоги передбачено, що розмір гонорару, який клієнт сплачує бюро за надану правничу допомогу, визначається актами приймання-передачі наданої правової допомоги, в яких вже визначається розмір наданої правничої допомоги. При цьому розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Відповідач надала докази про сплачену нею суму на правничу допомогу у заявленому розмірі (63 771,00 грн), що підтверджується актами наданих послуг та квитанціями.
Окрім того визначено, що у період з 13 листопада 2019 року по 09 вересня 2020 року ОСОБА_2 понесла витрати на професійну правову допомогу у розмірі 32 000,00 грн, які були перераховані на рахунок АБ «Чуйко та партнери» та рахунок АБ «Прокопенко та партнери». Проте суду не надано підтверджуючих документів, за яку саме роботу (професійну правову допомогу) у вказаний період ОСОБА_2 понесла відповідні витрати. В актах приймання-передання наданої правової допомоги, які подані до суду і наявні в матеріалах справи, за визначений період відсутня інформація і перелік виконаних робіт, з чого колегія суддів не може визначити, за які саме послуги адвокатської роботи була сплачена ОСОБА_2 зазначена сума. Виходячи з конкретних обставин справи, її складності, ціни позову, обсягу виконаної адвокатом роботи та критерію необхідності такої роботи, ураховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, ураховуючи заперечення адвоката Горбового В. А., колегія суддів вважає за можливе зменшити суму витрат за надання правничої допомоги, яка підлягає до стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 63 741 грн до 30 000 грн, тобто по 15 000,00 грн з кожного.
ОСОБА_2 сплатила за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 8 091,27 грн. Оскільки рішення оскаржувалось в частині позову ОСОБА_3 , то судовий збір за подачу апеляційної скарги має бути покладений саме на третю особу із самостійними вимогами ОСОБА_3 .
Аргументи учасників справи
14 грудня 2023 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив оскаржену постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково прийняв до уваги та врахував правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19, оскільки у вказаній справі суд розглядав звернення скаржника, який намагався встановити факт спільного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем без реєстрації шлюбу за інших обставин та за наявності інших доказів (показання свідків, серед яких є родич, заперечення іншого подружжя щодо визнання такого факту, інше). 
Задовольняючи його позовні вимоги, суд першої інстанції належним чином дослідив і вивчив надані та наявні в матеріалах справи письмові докази і документи, показання свідків, які були попереджені про кримінальну відповідальність. Суд першої інстанції правомірно прийняв до уваги та надав оцінку документу ? свідоцтву про вінчання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Відповідач не спростувала зазначені докази і не надала інших доказів, які б підтверджували зворотнє.
З висновком апеляційного суду про те, що він та ОСОБА_1 не надали жодного чеку, який би підтверджував факт придбання меблів чи техніки, будь-які договори на здійснення ремонтних робіт він не погоджується, оскільки матеріалах справи наявні докази: фото здійснення (виконання) ремонту спірної квартири; фото членів сім`ї (чоловіка, дружини, дітей) під час та після здійсненного ремонту в квартирі; точний перелік придбаних меблів та вартість ремонтних робіт; показання свідків, які не перебувають із учасниками справи у родинних відносинах; визнання ним, ОСОБА_1 , а також визнання третьою особою без самостійних вимог ? ОСОБА_4 факту спільного сумісного проживання без реєстрації шлюбу, ведення спільного бюджету, придбання за спільні кошти подружжя меблів та оплату послуг ремонту спірної квартири, народження і виховання подружжям спільного сина та двох неповнолітніх дітей ОСОБА_1 від першого шлюбу. У свою чергу відповідач не надала доказів на спростування вказаних обставин та не довела факту придбання саме нею меблів та здійснення ремонту у спірній квартирі саме нею та за власні кошти або за кошти інших осіб. Також відповідач не довела, що він і ОСОБА_1 проживали окремо, мали різні бюджети, окремо виховували дітей, не здійснювали обряд і таїнство вінчання, свідки надали неправдиві покази.
Під час розгляду справи апеляційним судом, представник відповідача не змогла надати відповіді на запитання суду та як наслідок не надала суду доказів і суд і їх не досліджував, які б вказували на наступне: яка причина і що слугувало підставою дарування ОСОБА_1 спірної квартири відповідачу; якими доказами відповідач підтверджує, що ремонтні роботи в квартирі замовляла, оплачувала і супроводжувала саме вона, а не ОСОБА_1 та він; якими доказами відповідач спростовує, що він та ОСОБА_1 не проживали спільно без реєстрації шлюбу, не вели спільний бюджет, не виховують спільно трьох дітей тощо.
            24 червня 2024 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, у якій просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року - без змін.
Відзив мотивовано тим, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували спільне проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_1 з вересня 2014 року та свідчили б про наявність у них спільного бюджету, ведення спільного господарства та наявність спільних витрат. Перелічені скаржником докази не підтверджують також вказаних обставин. Тривале спільне проживання і ведення спільного господарства ґрунтуються виключно на словах скаржника, позивача, показаннях свідків, які, в свою чергу, не можуть бути єдиною підставою для задоволення вимог ОСОБА_3 . У справі відсутні й документи, що свідчили про придбання сторонами майна на користь сім`ї.
Наявність спільного сина свідчить лише про те, що скаржник та ОСОБА_1 мали відносини як чоловік та жінка, проте не свідчить про утворення родини та спільність побуту та саме по собі не може доводити факт ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, а також не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. Так само й здійснення обряду вінчання не є підставою виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя. Більше того, наявна в матеріалах справи листівка, складена іноземною мовою, яку суд першої інстанції та скаржник називають «свідоцтвом» про вінчання не містить перекладу на державну мову та не є належним та допустимим доказом.
Визнання ОСОБА_1 факту проживання із ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з вересня 2014 року спростовується нотаріальними заявами ОСОБА_1 , які вона робила під час придбання спірної квартири у листопаді 2017 року та під час укладення оспорюваного договору дарування квартири у грудні 2018 року. ОСОБА_1 підтвердила, що вона не проживає ні з ким однією сім`єю і що кошти, за які вона придбала квартиру є її особистою приватною власністю, що спростовує будь-яку участь ОСОБА_3 у придбанні цієї квартири та виключає можливість надання їй статусу спільної сумісної власності подружжя. Водночас ОСОБА_3 не надав доказів того, що брав участь у придбанні квартири, а в матеріалах справи наявні докази, які свідчать про відсутність у нього будь-яких доходів за період з 01 жовтня 2014 року по 31 грудня 2017 року.
Крім того, у діях ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вбачаються ознаки зговору з метою завдати їй шкоди, зокрема ОСОБА_3 , зловживаючи своїми процесуальними правами, подав позов до ОСОБА_1 за відсутності спору між ними, який ОСОБА_1 визнала, щоб оспорити договір дарування квартири, яку ОСОБА_1 добровільно та за власним бажанням подарувала своїй племінниці. Так, у позовній заяві ОСОБА_1 , позовній заяві ОСОБА_3 та касаційній скарзі ОСОБА_3 та інших процесуальних заявах зазначений спільний номер телефону, спільна адреса для листування та спільна адреса електронної пошти.
Незважаючи на наявність у власності ОСОБА_1 десяти інших об`єктів нерухомого майна, придбаних у період з 2017 по 2019 роки, ОСОБА_3 не заявив про визнання цих об`єктів спільною сумісною власністю та їх поділ. Вимоги ОСОБА_3 стосуються виключно квартири, подарованої їй. Після погіршення стосунків з племінницею ОСОБА_1 вирішила назад забрати свій подарунок та шукає для цього підстави. Така поведінка скаржника та узгоджені дії з ОСОБА_1 свідчать про намагання використати свої цивільні права для завдання їй шкоди. У цій справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 «вживали право на зло».
Висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2023 року у справі № 212/3558/22, від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18, від 20 січня 2021 року № 178/90/18-ц, на які посилається скаржник, є аналогічними висновкам суду апеляційної інстанції, зробленим у цій справі та підтверджують законність рішення суду апеляційної інстанції та правильне застосування норм процесуального та матеріального права.
            27 липня 2024 року ОСОБА_1 надіслала до Верховного Суду заперечення на відзив на касаційну скаргу, у якому просила задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_3 .
Вказує, що відзив містить неправдиві відомості про те, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували спільне проживання її та ОСОБА_3 з вересня 2014 року та свідчили б про наявність у них спільного бюджету, ведення спільного господарства та наявність спільність витрат. У матеріалах справи наявні та такі досліджені судом першої інстанції, які спростовують міркування ОСОБА_2 . Під час розгляду справи вона визнала факт проживання однією сім`єю із ОСОБА_3 у період із вересня 2014 року, наявність спільного бюджету та ведення спільного господарства. Визнання зустрічних позовних вимог третьої особи не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд першої інстанції правомірно прийняв до уваги ці обставини. Тому твердження сторони відповідача щодо спільної підготовки до справи чи змови між ними, зловживання правом, «вживання права на зло», не мають місця під час розгляду/перегляду справи та не доведені відповідачем. Крім того, дійсно вона та ОСОБА_3 мають спільну поштову адресу для листування та однакову електронну пошту, яка є електронною поштою її представника ? адвоката Горбового В. А., оскільки за їх адресою проживання вони не завжди отримують поштові листи.
Щодо доводів у відзиві про наявність у неї іншого нерухомого майна, то вказане майно не є спірним та не є предметом розгляду у цій справі.
            08 серпня 2024 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду заперечення на відзив на касаційну скаргу, у якому просив задовольнити його касаційну скаргу.
Заперечення мотивовано тим, що матеріали справи містять докази на підтвердження його вимог, тоді як ОСОБА_2 такі не спростовані. Крім того, ОСОБА_1 визнала факт ї спільного проживання, наявність спільного бюджету та ведення спільного господарства.
Твердження відповідача щодо спільної підготовки до справи чи змови між ними, зловживання правом, «вживання права на зло», не мають місця під час розгляду справи, оскільки він та ОСОБА_1 визнали та підтвердили той факт, що між ними наявні фактичні шлюбні відносини без реєстрації шлюбу, що вони тривалий час спільно проживають та ведуть спільний бюджет. Вони дійсно мають спільну поштову адресу для листування та однакову електронну пошту, яка є електронною поштою адвоката Горбового В. А. Крім того, він уклав договір про надання адвокатських послуг з адвокатом Горбовим В. А., на що ОСОБА_1 надала свою згоду. Також вона не заперечує щодо використання ним певних документів для підготовки до судової справи та подання до суду. Наведене пояснює те, що їх документи оформлені в однаковому стилі.
            11 грудня 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року, у якій просила оскаржену постанову скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Апеляційним судом не було дотримано зазначених вимог законодавства та зазначені критерії. Суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що ОСОБА_2 та її представники у суді першої інстанції не заявляли клопотання про відшкодування понесених судових витрат, понесених на професійну правову допомогу.
До суду апеляційної інстанції не надано підтверджуючих документів, за яку саме роботу (професійну правничу допомогу) у період з 02 вересня 2020 року по 09 вересня 2020 року (7 днів) ОСОБА_2 понесла витрати на суму 6 000,00 грн. Судом апеляційної інстанції не взято до уваги, що в актах приймання-передання наданої правової допомоги відсутня інформація і перелік виконаних робіт, дати надання та отримання послуг адвоката, перелік підготовлених процесуальних документів, кількість судових засідань тощо. У договорах про надання правничої допомоги не зазначено точної суми, яку має сплатити ОСОБА_2 , що не заборонено законодавством, проте додаткових угод до цих договорів ОСОБА_2 та її представник не надала. Крім того, договори про надання професійної правової допомоги, укладені між ОСОБА_2 та АО «Чуйко та партнери», а також між ОСОБА_2 та АО «Прокопенко та партнери», були розірвані достроково, що не заборонено законодавством, проте у такому разі не зазначено, яку саме суму мала сплатити ОСОБА_2 під час укладення вказаних договорів та за яку саме роботу.
До матеріалів справи не було долучено оригіналів документів на підтвердження витрат на правову допомогу. У заяві про ухвалення додаткового рішення не зазначено, у якої особи зберігаються оригінали документів, копії яких подані до суду. Адвокат Савченко В. С. засвідчувала деякі копії документів від адвокатського бюро та адвокатського об`єднання не будучи їх працівником чи партнером. 
Судом апеляційної інстанції не було вмотивовано зменшення розміру витрат на правничу допомогу, не взято до уваги всі заперечення адвоката Горбового В. А., що були подані в інтересах ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції вийшов за межі вимог заяви про ухвалення додаткового рішення, оскільки адвокатом Савченко В. С. не ставилося питання про стягнення судового збору на користь ОСОБА_2 .
            16 січня 2025 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просила касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржену додаткову постанову апеляційного суду - без змін.
Відзив мотивовано тим, що заява про понесення відповідних витрат на правничу допомогу з зазначенням попереднього розрахунку витрат викладені у відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 21 листопада 2021 року, тобто в строк, передбачений частиною восьмою статті 141 ЦПК України. 22 жовтня 2020 року вона подала в суд першої інстанції докази понесення витрат на суму 32 000,00 грн, а 09 грудня 2022 року - на суму 31 771,00 грн. Крім того, у заяві від 28 березня 2023 року просила стягнути зазначені суми витрат.
Розмір гонорару, який клієнт сплачує за надану в межах договорів правову допомогу, визначається актами приймання-передачу правової допомоги, а не самих договорах. Необґрунтованими є твердження скаржника про те, що невідомо у яких саме судових засіданнях приймав участь адвокат Шевчук А. С., які документи ним було підготовлено, оскільки у матеріалах справи містяться процесуальні документи, підписані адвокатом, а участь у судових засіданнях підтверджується протоколами судових засідань. Суд першої інстанції належним чином перевірив повноваження її представників, в межах проведення яких адвокатами надавались суду оригінали ордерів та договори про надання правничої допомоги. За весь час розгляду справи ОСОБА_1 жодного разу не ставила під сумнів відповідність поданих копій документів та не заявляла клопотання про витребування оригіналів документів.
Заява містила й чітку вимогу про стягнення 8 091,27 грн судового збору з ОСОБА_3 . 
Скаржник не наводить доказів порушення її прав стягненням судового збору та витрат на професійну правничу допомогу з іншого учасника судового процесу - ОСОБА_3 , який не уповноважував ОСОБА_1 на представництво інтересів від його імені. Така поведінка ОСОБА_1 ще раз підтверджує наявність змови між нею та ОСОБА_3 та свідчать про намагання використати свої цивільні права для завдання шкоди відповідачу.
Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду
Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 . 
В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 08 вересня 2023 року у справі №  212/3558/22, від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц, від 20 січня 2021  року у справі 
№ 178/90/18-ц, від 22 червня 2021 року у справі № 554/1251/20, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, суд не дослідив зібрані у справі докази - пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження додаткової постанови Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року, відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 . 
В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підставу, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 14 лютого 2019 року у справі №  916/24/18, від 09 березня 2021 року у справі № 200/10535/19-а, від 11 березня 2021 року у справі № 911/2681/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Аналіз змісту касаційних скарг свідчить, що судові рішення оскаржуються в частині вирішення позовних вимог третьої особи із самостійними вимогами - ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору дарування квартири, з вилученням (скасуванням) реєстраційного запису про державну реєстрацію, визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та її поділ, а також розподілу судових витрат. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.
Фактичні обставини справи
29 листопада 2017 року між ОСОБА_9 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
Пунктом 12 договору купівлі-продажу передбачено, що представника продавця ознайомлена із заявою покупця про те, що вона в зареєстрованому шлюбі не перебуває та ні з ким однією сім`єю не проживає, грошові кошти, які витрачаються на придбання нею квартири є її особистою приватною власністю.
11 грудня 2018 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровувана) був укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н. В., зареєстрований в реєстрі за № 2864, відповідно до пункту 1 якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 .
В цьому договорі також міститься відповідний пункт про те, що ОСОБА_1 не перебуває в шлюбі та ні з ким не проживає однією сім`єю, а квартира є її особистою приватною власністю.
Згідно з пунктом 6 договору дарування дарувальник свідчить, що вказана квартира до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, в оренду не здана, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не передана, не заставлена, під забороною (арештом) та податковою заставою не перебуває, судового спору щодо неї та прав у третіх осіб як у межах України, так і за її межами немає; заборгованості по сплаті за комунальні послуги, електроенергію, опалення, газ та за інші обов`язкові платежі - немає.
Згідно зі свідоцтвом про вінчання № 03/01 в Монастирі «Свято-Покровська Голосіївська Пустинь» в м. Києві 03 травня 2015 року було здійснено таїнство вінчання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 народився син ? ОСОБА_10 .
Допитані судом першої інстанції свідки підтвердили, що ОСОБА_3 з початку 2014 року до цього часу проживає спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу, веде спільне господарство, має спільний бюджет із ОСОБА_1 .
Позиція Верховного Суду
Щодо позовних вимог про визнання факту проживання однією сім`єю та спірної квартири спільною сумісною власністю 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19)).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі 
№ 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 20 червня 2023 року в справі № 554/10517/16-ц (пункт 7.47), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52). 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зроблено такі висновки:
«41. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).
44. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.
70. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна».
За обставин цієї справи та змісту позовних вимог ОСОБА_3 , вимоги про визнання факту проживання однією сім`єю та спірної квартири спільною сумісною власністю заявлені з метою підтвердження підстави недійсності договору дарування квартири від 11 грудня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Разом з тим, у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. 
Тому вимоги про встановлення юридичних фактів не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах позовного провадження, а лише підставою для вирішення такої справи. У зв`язку з цим в задоволенні вказаних позовних вимог апеляційному суду слід було відмовити з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту прав. Тому постанову апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання факту проживання однією сім`єю та спірної квартири спільною сумісною власністю сторін належить змінити в мотивувальній частині.
Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору дарування, з вилученням (скасуванням) реєстраційного запису про державну реєстрацію права власності,поділ спірної квартири
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) та від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21, від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22).
Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18, Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)). 
Слід розмежовувати матеріальну та процесуальну добру совість як за сферою застосування, так і наслідками. Матеріальна добра совість регулюється, зокрема, пунктом 6 статті 3 ЦК України, а процесуальна, зокрема, статтею 44 ЦПК України (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)). 
Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (стаття 13 ЦК України).
Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу (частина третя статті 16 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19).
Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права (DCFR) вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18)). 
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), є проявом принципу доброї совісті та базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Проявом доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) є те, що якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності, право на частку в спільній власності), добровільно висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від належного їй майнового права, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)). 
Згідно з частиною четвертою статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) зазначила, що «положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від зазначеного висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-3058цс16. Сформульовані вище висновки частково не узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, наведеного в зазначеній постанові, шляхом уточнення, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором».
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Касаційний суд зауважує, що учасники цивільного обороту, які є пов`язаними чи афілійованими особами, наприклад, родичі, подружжя (чи жінка та чоловік, які проживають однією сім`єю або мають близькі відносини, але не перебувають у шлюбі між собою), доволі часто намагаються використовувати правомірний цивільно-правовий інструментарій, зокрема позов про оспорювання правочину (ресцисорний позов), всупереч своїй попередній поведінці, не для забезпечення визначеності в приватних відносинах, захисту прав та інтересів. В такій ситуації вони діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно іншої сторони такого договору, тобто з неправомірною метою. Зловживання матеріальними правами є самостійною підставою для відмови у позові (частина третя статті 16 ЦК України).
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (частина п`ята статті 12 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
            звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 посилався на те, що він та відповідач ОСОБА_1 з початку 2014 року та по цей час проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Спірну квартиру 29 листопада 2017 року ОСОБА_1 придбавала за спільні кошти, проте 11 грудня 2018 року подарувала цю квартиру своїй племінниці ОСОБА_2 , тоді як він своєї нотаріально посвідченої згоди на укладення вказаного договору не надавав;
за встановлених судами обставин справи та змісту позовних вимог ОСОБА_3 , на факти проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 з вересня 2014 року, ведення ними спільного сімейного бюджету та набуття спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 29 листопада 2017 рокуза спільні кошти, він вказував лише з метою підтвердження підстави недійсності договору дарування квартири від 11 грудня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . При цьому у  ОСОБА_3 та ОСОБА_1 немає спору щодо поділу іншого набутого ними в цей період майна. Аналогічний спір в цій справі ініціювала також ОСОБА_1 , а згодом визнала пред`явлений і до неї позов  ОСОБА_3 . Позивачі не посилались на те, що ОСОБА_2 знала або мала знати про існування наведених фактів або наявність інших прав чи обтяжень щодо спірної квартири на момент укладення оспорюваного договору. За умовами договору купівлі-продажу квартири від 29 листопада 2017 року, згідно з яким спірна квартира придбана ОСОБА_1 , оспорюваного договору її дарування 11 грудня 2018 року ОСОБА_2 , зазначено про запевнення ОСОБА_1 як покупця та дарувальника квартири відповідно про те, що вона в зареєстрованому шлюбі не перебуває та ні з ким однією сім`єю не проживає, грошові кошти, які витрачаються на придбання нею квартири, є її особистою приватною власністю; 
апеляційний суд врахував наведені обставини, узгодженість дій ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , тому зробив обґрунтований висновок щодо невідповідності таких дій ОСОБА_3 та ОСОБА_1 принципу добросовісності, одним з проявів якого є заборона суперечливої поведінки;
разом з тим апеляційний суд не звернув уваги, що якщо учасники цивільного обороту, які є пов`язаними чи афілійованими особами, зокрема, жінка та чоловік, які проживають однією сім`єю або мають близькі відносини, але не перебувають у шлюбі між собою, намагаються використовувати правомірний цивільно-правовий інструментарій, зокрема позов про недійсність договору, всупереч своїй попередній поведінці, не для забезпечення визначеності в приватних відносинах, захисту прав та інтересів, то в такій ситуації вони діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно іншої сторони такого договору. Зловживання матеріальними правами є самостійною підставою для відмови у позові (частина третя статті 16 ЦК України).
З огляду на наведене, за обставин цієї справи суд апеляційної інстанції мав відмовити у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування з огляду на зловживання позивачем матеріальними правами, що є самостійною підставою для відмови у позові. Тому у суду була відсутня потреба встановлювати факти проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім`єю та придбання спірної квартири за спільні кошти.
Оскільки вимоги провилучення (скасування) реєстраційного запису про державну реєстрацію права власності та поділ спірної квартири заявлені  ОСОБА_3 як наслідок недійсності договору дарування, то в їх задоволенні апеляційному суду належало відмовити у зв`язку з відмовою у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування.
За таких обставин постанову апеляційного суду в цій частині належить змінити в мотивувальній частині.
Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року
Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3 частини першої статті 270 ЦПК України).
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини друга статті 141 ЦПК України).
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-шоста статті 137 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У постанові Верховного Суду від 09 березня 2021 року у справі № 200/10535/19-а, на яку посилається у касаційній скарзі ОСОБА_1 , зазначено, що «відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат».
Касаційний суд акцентує увагу, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності відповідного заперечення іншої сторони, яка вказує на неспівмірність витрат та наводить відповідне обґрунтування, за потреби - з наданням доказів невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Схожі висновки зроблені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21), Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 серпня 2021 року у справі № 520/5311/2020, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 серпня 2018 року у справі № 916/1283/17 та інших.
Аналіз матеріалів справи свідчить, що:
у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 , поданому до суду першої інстанції 21 листопада 2019 року, ОСОБА_2 заявила клопотання щодо вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу та навела попередній розрахунок таких витрат (т. 1. а. с 64-68). У подальшому представником відповідача подавались відповідні клопотання з доказами про понесені витрати на правничу допомогу, зокрема, 09 грудня 2022 року (т. 3, а. с. 78-96), 28 березня 2022 року (т. 3, а. с. 164), тобто до ухвалення рішення судом першої інстанції. ОСОБА_2 на правничу допомогу понесено витрати на загальну суму 63 771,00 грн, зокрема за період з 13 листопада 2019 року по 09 вересня 2020 року ОСОБА_2 понесено витрати на правничу допомогу у розмірі 32 000,00 грн, які були перераховані на рахунок АО «Чуйко та партнери» та АБ «Прокопенко та партнери», за період з 05 жовтня 2020 року по 28 листопада 2022 року представництво інтересів ОСОБА_2 здійснювало АО «Калита, Макрович і партнери» та нею було понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 31 771,00 грн, які документально підтверджені;
            суд першої інстанції у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив, проте питання про стягнення судових витрат на правничу допомогу на користь ОСОБА_2 не було вирішено. Вказана обставина, в тому числі, була підставою апеляційного оскарження. За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції в цій частині скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову;
вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, апеляційний суд врахував складність справи, ціну позову, обсяг виконаної адвокатом роботи та критерій необхідності такої роботи, а також принцип співмірності та розумності судових витрат, доводи заперечення адвоката Горбового В. А., тому вважав наявними підстави для зменшення суми витрат за надання правничої допомоги з 63 741,00 грн до 30 000,00 грн, стягнення з ОСОБА_1 половину цієї суми - 15 000, 00 грн.
За таких обставин відсутні підстави вважати, що апеляційний суд порушив норми процесуального права при ухваленні додаткового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_2 про розподіл судових витрат в частині витрат на професійну правничу допомогу та їх стягнення з ОСОБА_1 .Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, що викладено у мотивувальній частині оскарженої додаткової постанови.
При цьому колегія суддів не аналізує додаткову постанову апеляційного суду в частині покладення судових витрат на ОСОБА_3 , який цю постанову по суті не оскаржує та не уповноважував ОСОБА_1 діяти від його імені, а в задоволенні його позову відмовлено.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 , з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) та Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2024 року у справі № 201/13593/19, дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині частково ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не дають підстави для висновку, що додаткова постанова апеляційного суду ухвалена без додержанням норм процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу ОСОБА_3 належить задовольнити частково, а касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, оскаржену постанову апеляційного суду - змінити в мотивувальній частині, а в іншій частині, а також додаткову постанову апеляційного суду, - залишити без змін.
Оскільки судове рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття, то розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року в частині вирішення позовних вимог третьої особи із самостійними вимогами  ОСОБА_3 до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_4 , приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Дудкіна Надія Володимирівна, про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору дарування квартири, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Додаткову постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                           В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     Д. А. Гудима
 
І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков
 
П. І. Пархоменко