УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 травня 2025 року
м. Київ
 
справа № 454/3240/21
провадження № 61-6114ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 грудня 2022 року у складі судді Веремчука О. А. та постанову Львівського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,
 
ВСТАНОВИВ: 
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист права власності, відшкодування майнової та моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом № 1548 та № 1549, виданих приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г. В. 12 липня 2019 року, позивач по справі ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки площею 0.2500 га в межах згідно з планом для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер - 4624887400:17:015:0011, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на будинок також підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 17369242 та № 173636830 від 12 липня 2019 року відповідно.
Вказаний будинок є одноповерховим, 1980-го року побудови, складається з чотирьох житлових кімнат, трьох коридорів, ванної кімнати, кухні та двох кладових загальною площею 145,19 кв. м, з якої житлова 65,70 кв. м, два підвали позначкою: 1-І площею 3,6 кв. м та 1-ІІ площею 15,2 кв. м. До будинку належать: прибудова літ. «а», площею 15,8 кв. м; прибудова літ. «а'», площею 50,7 кв. м; підвал літ. «пд», площею 23,6 кв. м; літня кухня літ. «Б», площею 39,7 кв. м; сарай літ «В», площею 18,1 кв. м; сарай літ. «Г», площею 22,4 кв. м; сарай літ. «Д», площею 7,4 кв. м; погріб літ. «Ж», площею 13,7 кв. м; гараж літ. «З», площею 21,6 кв. м.
ОСОБА_2 є фактичним власником будинковолодіння по АДРЕСА_2 , яке з заходу межує із будинковолодінням позивача.
Орієнтовно в 1984 році мати відповідача ОСОБА_3 розпочала будівництво будинку, на земельній ділянці, що належав її родині, за адресою: АДРЕСА_1 , яка межує з будинковолодінням позивача.
Будівництво вищезгаданого будинку здійснювалося без дотримання будівельних норм і правил, з порушенням санітарних та протипожежних вимог, (відстань між будинками орієнтовно 3 метри), будівництво будинку здійснювалося до 2003 року, на той час сім`єю відповідача було зведено одноповерховий житловий будинок, влаштовано покрівлю із шиферу, проте не завершено зовнішні будівельні роботи та роботи з благоустрою. Ситуаційне розміщення будинку та його розміри, хоча і не відповідали вимогам закону, проте суттєво не порушували права власності позивача, а відтак з метою дотримання правил добросусідства та з врахуванням того, що забудовником є особа похилого віку, він не звертався в компетентні органи з метою усунення допущених при зведенні будинку порушень.
У 2015 році ОСОБА_2 розпочав реконструкцію житлового будинку АДРЕСА_1 , добудовано другий поверх, здійснено перекриття будинку, влаштовано водостічні ринви, які хоча фактично розташовані на земельній ділянці відповідача, проте, такі розміщені впритул до огорожі між будинками сторін, а тому водовідведення дощової води здійснюється на земельну ділянку позивача, вода постійно затоплює його погріб (літ. «Ж» згідно з технічним паспортом), та підвал (позначка «пд» згідно з технічним паспортом), що розміщений під кухнею.
З цього часу між сторонами тривають конфлікти щодо цього питання, перший час позивач самовільно намагався усунути наслідки підтоплення, постійно просушував підвал і погріб, здійснював ремонтні роботи в цих приміщеннях, проте такі дії не усунули причину виникнення пошкоджень, а лише тимчасово їх наслідки. Під час чергових дощів, підвал і погріб продовжує затоплювати дощова вода, що спричиняє постійну сирість і вологість, у підвалі та погребі спостерігаються відшарування штукатурки, стін та стелі, грибок і пліснява штукатурки, підвищена вологість (що підтверджується численним фото світлинами, які позивач додає до позовної заяви). Внаслідок підтоплення поступово руйнується фундамент кухні і не виключено, що в подальшому може призвести до руйнування будівлі в цілому.
Мирно врегулювати конфлікт сторонам не вдалося.
З метою визначення ступеня пошкодження погребу та підвалу, оцінки завданих збитків позивач звернувся до приватного експерта будівельника ФОП  ОСОБА_4 , якою проведено технічне обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж підвалу (позначка «пд») та погребу (літ. «Ж») в АДРЕСА_1 , складено звіти від 02 травня 2021 року, дефектні акти та зведені кошторисні розрахунки вартості об`єктів будівництва. Вартість ремонтних робіт по ліквідації наслідків підтоплення підвалу (позначка «пд») та погребу (літ. «Ж») в АДРЕСА_1 складає 42 906,00 грн, з яких - 38 925,00 грн - вартість ремонтних робіт погребу, 3 981,00 грн - вартість ремонтних робіт підвалу. Оскільки пошкодження майна позивача здійснено через неправомірні дії сусіда - відповідача по справі, то вартість ремонтних робіт має бути стягнена з останнього.
Крім того, неправомірними діями відповідача позивачу заподіяно значну моральну шкоду розмір якої визначено виходячи із ступеня моральних, фізичних та душевних страждань, позивач визначив у 50 000,00 грн.
У січні 2022 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у використанні земельної ділянки, просив зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_2 таким чином, щоб виконувались ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», а саме: віддаль до межі виступаючих конструкцій будинку АДРЕСА_1 була не менша ніж 1,0 м до межі з ділянкою АДРЕСА_2 ; відстань від стовбурів дерев до межі з ділянкою АДРЕСА_2 була не менше 4,0 м, відстань від кущів до межі з ділянкою АДРЕСА_2 була не менше 1,0 м.
Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що він є власником земельної ділянки АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером №4624887400:17:015:0002.
У технічній документації на цю земельну ділянку є акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки від 10 лютого 2005 року, згідно з яким межа була погоджена з користувачем ділянки №  НОМЕР_1 ОСОБА_1 
22 листопада 2021 року звернувся до Сокальської міської ради з клопотанням задокументувати ситуацію знаходження будівель, огорожі між ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .
З фотографій, наданих ОСОБА_1 , підтверджується те, що належне йому майно, будівля знаходиться на відстані більшій ніж 1,0 метр від межі, це ж вказано і на абрисі земельної ділянки № НОМЕР_2 , який був виготовлений під час приватизації земельної ділянки № НОМЕР_2 та кадастровому плані земельної ділянки № НОМЕР_2 з кадастровим номером № 4624887400:17:015:0002.
При цьому, майно ОСОБА_1 , зокрема: будівлі, дерево (горіх) знаходяться ближче до межі, ніж це передбачено ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій».
На підставі чого просив, щоб при забудові, використанні ділянки № НОМЕР_1 були дотримані принципи добросусідства та будівельні норми.
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 21 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Захищено право власності ОСОБА_1 на будинковолодіння АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_2 влаштувати системи водовідведення дощових вод від його будинку з дотриманням будівельних і санітарних норм та правил.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдану майнову шкоду в сумі 42 906,00 грн та моральну шкоду в сумі 25 000,00 грн.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати на правову допомогу в сумі 15 787,00 грн.
Постановою Львівського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. 
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 грудня 2022 року в частині вирішення первісного позову ОСОБА_1 змінено, зменшено суму стягнення на відшкодування моральної шкоди з 25 000,00 грн до 10 000,00 грн, та понесених судових витрати на правову допомогу з 15 787,00 грн до 5 000,00 грн.
У решті рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 грудня 2022 року залишено без змін.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 181,60 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
У травні 2025 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 грудня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами статті 391 ЦПК України, зокрема без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), зокрема в частині обраного ОСОБА_2 способу захисту його порушеного права.
 
Також, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, суди попередніх інстанцій, на думку заявника, прийняли судові рішення на підставі припущень та домислів. Натомість, ОСОБА_1 не доведено належними доказами наявність шкоди та її дійсний розмір. Зазначені висновки судами першої та апеляційної інстанцій прийнято без урахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 569/14230/15, від 21 лютого 2018 року у справі № 2-1974/11, від 22 травня 2019 року у справі № 640/8205/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 711/7670/16-ц, від 04 вересня 2020 року у справі № 761/462/93/18, від 30 жовтня 2019 року у справі № 591/5488/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 755/2476/18.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України  у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 12 липня 2019 року, ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями, земельної ділянки площею 0,2500 га в межах згідно з планом, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 є власником земельної ділянки АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 4624887400:17:015:0002.
У технічній документації на цю земельну ділянку є акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки від 10 лютого 2005 року, сторонами було погоджено межі земельної ділянки.
Згідно із актом обстеження земельної ділянки від 12 жовтня 2020 року, комісія з питань агропромислового комплексу, земельних ресурсів, підприємства та соціального розвитку Тартаківської сільської ради провівши обстеження земельних ділянок для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , встановила, що стічна вода з ринви ОСОБА_2 проникає на земельну ділянку ОСОБА_1 та підтоплює льох. Усна розмова та лист від 11 вересня 2020 року про усунення недоліків по відводу води не дали результатів, комісія просила ОСОБА_2 усунути недоліки по відводу стічної води, а ОСОБА_1 , у разі не виконання недоліків, рекомендовано звернутися до суду.
У матеріалах справи наявний також лист Тартаківської сільської ради від 11 вересня 2020 року № 338, у якому сільська рада просить ОСОБА_2 провести необхідні роботи та усунути недоліки щодо протікання води на земельну ділянку ОСОБА_1 .
Згідно зі звітом від 02 червня 2021 року про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкту, а саме - підвалу в АДРЕСА_1 , яке проведено на замовлення ОСОБА_1 , з метою визначення фактичного технічного стану такого, внутрішня штукатурка підвалу має незадовільний стан, спостерігається відшарування штукатурки стін і стелі, грибок і пліснява штукатурки, підвищена вологість, що є результатом неодноразового затоплення підвалу. Штукатурка потребує ремонту та оброблення стін протигрибковими розчинами. Ймовірність затоплення - від дощових вод з будівель і подвір`я сусіднього домоволодіння ( АДРЕСА_2 - ОСОБА_2 ), зазначені дефекти негативно впливають на експлуатацію підвалу, тому рекомендовано, зокрема вжити заходів по відведенню дощових вод із сусіднього подвір`я.
До звіту долучена фото фіксація встановлених обставин під час дослідження.
За наслідками обстеження погребу складено дефектні акти із зазначенням будівельних робіт, які необхідно провести.
У матеріалах справи наявна кошторисна документація, згідно з якою вартість ремонтних робіт по ліквідації наслідків підтоплення майна позивача ОСОБА_1 становить 42 906, 00 грн.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції комісією Сокальської міської ради по розгляду заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 07 березня 2025 року проведено обстеження земельних ділянок та господарських будівель по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 .
Під час обстеження земельної ділянки та господарських будівель по АДРЕСА_2 , власником яких є позивач ОСОБА_2 виявлено на господарській будівлі, яка знаходиться на віддалі 135 см. Від огорожі, встановлено ринви для водовідведення, однак візуально проглядається відсутність відповідного кута нахилу, а також висоти кріплення до краю даху, що може бути причиною переливу дощової води через краї ринви та потрапляння її на територію сусіднього домоволодіння ОСОБА_1 . Каналізація проведена у стічну яму, діаметр якої становить 150 см, яка знаходиться за господарськими будівлями. На житловому будинку ринви і водовідведення влаштоване на власну територію ОСОБА_2 та виведене трубою у стічну яму, яка розміщена за господарською будівлею на віддалі від огорожі 90 см. Дана каналізація не задіяна.
При обстеженні земельної ділянки та господарських будівель по АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 виявлено: водовідведення від прибудови до житлового будинку встановлено ринви і водовідведення влаштовано на власну територію. Віддаль від прибудови до житлового будинку становить 110 см., а віддаль від житлового будинку до огорожі становить 75 см. Між огорожею та житловим будинком знаходиться ревізійний колодязь. Каналізація від житлового будинку проведена трубою в стічну яму, яка розташована на власній території біля дороги на віддалі 8 метрів від житлового будинку.
Земельні ділянки розмежовані огорожею, яка частково складається з фундаменту та металевого паркану, а в цілому сітчаста по металевих стовпчиках.
Комісія рекомендувала ОСОБА_2 привести систему водовідведення від господарської будівлі та житлового будинку відповідно до будівельних норм.
Відповідно до положень статті 13 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших  осіб,  завдати  шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частини перша, друга статті 13 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) зроблено висновок, що «критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта».
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла.
Згідно зі статтею 293 ЦК України фізична особа має право на належні, безпечні і здорові умови праці, проживання тощо.
Відповідно до частини першої статті 91, частини першої статті 96 ЗК України власники земельних ділянок землекористувачі зобов`язані, зокрема, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Згідно з частинами першою-другою статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
Інститут земельних відносин добросусідства є нормативно встановленими обмеженнями щодо здійснення прав на землю (включаючи право власності), які мають на меті забезпечити захист інтересів власників (землекористувачів) сусідніх володінь від можливих порушень при використанні земельних ділянок. Основна мета цих правил полягає в сприянні і забезпеченні такому використанню земельних ділянок, при якому власникам сусідніх земельних ділянок і землекористувачам заподіюється менша кількість незручностей (див. постанову Верховного Суду колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2019 року у справі № 307/3239/16-ц).
Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод захищає право людини на приватне і сімейне життя, житло і кореспонденції. У випадку, коли особа серйозно стурбована незручностями, спричиненими іншими особами (зокрема поведінка сусідів), може виникнути питання щодо порушення статті 8 Конвенції. Серйозне порушення може призвести до порушення права людини на повагу до житла, якщо це заважає користуватися комфортом свого житла. З метою оцінки факту порушення права особи на повагу до житла потрібно визначити, чи досягли незручності того мінімального рівня, необхідного для встановлення втручання у права особи на повагу до житла та приватного життя. Необхідно враховувати всі обставини справи, зокрема інтенсивність та тривалість незручностей, їх фізичні чи психічні наслідки. Подібні висновки висловлено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 350/652/17 та від 14 грудня 2021 року у справі № 149/736/20.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).
Отже, передумовами захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтверджених належними доказами права особи щодо земельної ділянки (власності або користування) та факту порушення такого права, зокрема, у земельних відносинах добросусідства - діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу, або яка не дозволяє власникам (землекористувачам) сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). 
Відповідно до статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: організація землеустрою; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; вирішення земельних спорів та вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
Відповідно до статті 189 ЗК України та статті 20 Закону України «Про охорону земель» самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.
ОСОБА_2 у зустрічному позові просив суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_2 так, щоб виконувались ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», а саме: віддаль до межі виступаючих конструкцій будинку АДРЕСА_1 була не менша, ніж 1,0 м до межі з ділянкою АДРЕСА_2 ; відстань від стовбурів дерев до межі з ділянкою № НОМЕР_2 була не менше 4,0 м, відстань від кущів до межі з ділянкою АДРЕСА_2 була не менше 1,0 м.
Прийнявши до розгляду зустрічний позов ОСОБА_2 та розглянувши його по суті, суд першої інстанції зробив висновок про те, що такий не є взаємопов`язаним з первісним позовом ОСОБА_1 , позови виникають з різного роду правовідносин, мають різний предмет доказування, хоча розглядаються між тими самими сторонами та задоволення зустрічного позову не виключає повністю або частково задоволення первісного позову.
Апеляційний суд змінив мотивацію відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 , при цьому не змінивши результат розгляду такого позову, зазначивши про те, що обраний ОСОБА_2 спосіб захисту є неефективним.
Судом апеляційної інстанції зазначено, що доводи зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 зводяться до констатації обставин у правовідносинах із суміжним землевласником, будь-яких фактів порушення його прав, внаслідок дій ОСОБА_1 та причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та негативними наслідками для нього, ОСОБА_2 не вказує, як і не просить у належний (визначений законом) спосіб усунення таких, оскільки зобов`язання особи вчинити, щоб виконувались ті чи інші норми (положення) не може розцінюватися, як ефективний спосіб захисту.
Верховний Суд зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду                                     від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року                                        у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , у касаційній скарзі відсутні обґрунтування щодо зустрічного позову, які могли б свідчити про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права.
Посилання заявника на застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 є безпідставними, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. 
Звертаючись із позовними вимогами, ОСОБА_1 просив відшкодувати йому майнову та моральну шкоду, яку заподіяно діями відповідача.
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України.
Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.
Статтею 1192 ЦК України визначено способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, відповідно до частини першої якої, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Частиною 2 вказаної статті передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки її частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Тобто, порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Відповідно до статті 23 ЦК України кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
У справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, суди встановили, що пошкодження майна ОСОБА_1 , здійснено через неправомірні дії ОСОБА_2 , для їх усунення необхідно вжити заходи по відведенню дощових вод, що потрапляють із подвір`я останнього; вимоги органів місцевого самоврядування, за наслідком проведених перевірок за скаргами позивача, щодо усунення вказаного порушення відповідачем не виконані; внаслідок невиконання відповідачем цих вимог, майно ОСОБА_1 зазнало ушкоджень, що підтверджується звітом від 02 червня 2021 року та кошторисними розрахунками вартості збитків, складених кваліфікованим експертом.
За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок, що стічна вода з ринви ОСОБА_2 проникає на земельну ділянку ОСОБА_1 та підтоплює льох, що має наслідком порушення прав ОСОБА_1 як власника сусідньої земельної ділянки. 
Суди встановили, що ОСОБА_1 обґрунтовано та доведено факт заподіяння шкоди його майну та зазнання ним моральної шкоди, як власника сусідньої земельної ділянки у зв`язку з діями ОСОБА_2 . Тому суди дійшли правильного висновку, що позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.
ОСОБА_2 оскаржує судові рішення в цій частині посилаючись на незгоду із дефектними актами, звітом про проведення технічного обстеження та кошторисним розрахунком, водночас, як встановлено апеляційним судом, будь-яких альтернативних звітів, висновків чи досліджень з цього приводу, з яких би вбачався інший розмір заподіяної шкоди позивачу чи відсутність такої в принципі, відповідач суду не надав.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81
ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,
на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),
що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин,
які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування
(частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку
про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У необхідних випадках для з`ясування питань, що виникають під час розгляду таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу.
Судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 не заявлялося клопотання про проведення відповідної експертизи, з метою спростування доводів ОСОБА_1 та доведення правильності своїх дій.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони, а суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
Отже, зі змісту касаційної скарги та постанови апеляційного суду убачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до такого висновку.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права власності, стягнення матеріальної та моральної шкоди, судових витрат та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у використанні земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 грудня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року відмовити. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
    Судді:          	  І. Ю. Гулейков                                                    Р. А. Лідовець       Д. Д. Луспеник