КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/1357/2024                                            
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
            04 грудня 2024 року                                                                       м. Київ
                                                                                                                     Справа № 754/18226/21
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                             Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,  
за участю секретаря  судового засідання              Мех В.Ю.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 листопада 2023 року, ухвалене у складі судді Галась І.А., 
у справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про відшкодування збитків в порядку регресу,               
встановив:
 
У листопаді 2021 року позивач фізична особа - підприємець ОСОБА_3   звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про відшкодування збитків в порядку регресу. 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 16.04.2020 року біля 10 год 40 хв на вул. Братиславська, 36/2 у м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода  за участю транспортного засобу «Honda Civic», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля «Renault Dokker», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_5 , у результаті чого пошкоджено транспортний засіб «Renault Dokker», реєстраційний номер НОМЕР_2 . 
Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 20.10.2020 року у справі № 754/12831/20 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 
26.07.2019 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» та ОСОБА_4 було укладено договір страхування наземного транспорту №107284883, предметом якого були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Honda Civic», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Потерпіла від ДТП особа звернулася до ПрАТ «Альфа Страхування» із заявою на виплату страхового відшкодування. ПрАТ «Альфа Страхування» виплатило страхове відшкодування на користь потерпілої особи ТД «Міст Експрес» в розмірі 112 052,10 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 12.06.2020 року № 19506 та від 25.11.2020 року № 41370.
24.06.2020 року ПрАТ «Альфа Страхування» звернулося до ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу.  
Факт ДТП визнаний ПрАТ «СК «ВУСО» страховим випадком, що підтверджується страховим актом від 30.06.2020 року № 2037053-1. ПрАТ «СК «ВУСО» було проведено розрахунок суми страхового відшкодування та здійснено виплату страхового відшкодування в порядку регресу на користь ПрАТ «Альфа Страхування» у сумі 64 703,26 грн, що підтверджується платіжним дорученням про виплату страхового відшкодування від 30.06.2020 року № 17461. 
16.11.2020 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП ОСОБА_3 укладено договір  про відступлення права вимоги № 16/11/2020, відповідно до якого ПрАТ «СК «ВУСО» (первісний кредитор) відступив (передав), а ФОП ОСОБА_3 (новий кредитор) отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору за договорами страхування, перелік яких наведений у додатку № 1 до цього договору. Отже, ФОП ОСОБА_3 отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором страхування наземного транспорту від 26.07.2019 року № 107284883. 
Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд стягнути з відповідача завданні збитки в порядку зворотної вимоги (регресу) в розмірі 64 703,26 грн.
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 листопада 2023 року позов ФОП ОСОБА_3 задоволено. 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ФОП ОСОБА_3 64 703,26 грн на відшкодування завданих збитків в порядку регресу. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 454,00 грн та витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 11 424,40 грн.
 Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ФОП ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 454,00 грн та витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 11 424,40 грн.
 
Не погоджуючись з рішенням, представник  ОСОБА_1 - адвокат Осипенко В.А. звернувсяз апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Вказує, що на копії повідомлення про відступлення права вимоги від ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП ОСОБА_3 відсутні позначки або будь-які інші докази отримання цього повідомлення відповідачем. Наслідком відсутності письмового повідомлення про заміну кредитора, ненадання боржнику доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні є втрата права на відшкодування збитків позивачем у порядку регресу.  
Крім того, позивач не відповідає вимогам, встановленим законодавством для страховика, тому відступлення йому права вимоги у цьому випадку є неправомірним, і відповідних зобов`язань у боржника не виникає.
Також позивач не може бути фактором в договорі факторингу, оскільки, відповідно до ч. 3 ст. 1079 ЦК України фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Звертає увагу, що позивач є ФОП. З копії виписки із ЄДР, наданої позивачем та чинній на момент пред`явлення позову, вбачається, що він не мав права на здійснення діяльності з надання фінансових послуг.
Суд першої інстанції не звернув уваги на вищенаведені доводи та посилання на докази, внаслідок чого не застосував положення ст. ст. 512-519 ЦК України, з яких випливало, що в цій справі позивач не є належним кредитором.
Суд першої інстанції одночасно послався на ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» та на ст. 1191 ЦК України. Таке застосування норм законодавства суперечить однеодному, суд підміняє відносини правового режиму суброгації (ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування») відносинами правового режиму регресу (ст. 1191 ЦК України).
Також постановою Деснянського районного суду міста Києва від 20.10.2020 у справі № 754/12831/20 ОСОБА_1 не був притягнутий до адміністративної відповідальності, а справа про адміністративне правопорушення закрита. Таким чином позивачем не надано належних доказів того, що право регресного позову існувало у первісного кредитора в цих правовідносинах.
Стягнення на користь позивача відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 22 848,80 грн є необґрунтованим, оскільки у судовому засіданні позивач надав приклади рішень декількох апеляційних судів у справах, в яких він був стороною. Із цього можна зробити висновок, що позивач обізнаний в питаннях права і якщо потребує правничої допомоги, то лише послуг представництва, що не вимагає оплати в такому розмірі.
 
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1  та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Позивач ОСОБА_3   вважав доводи апеляційної скарги безпідставними та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі не відшкодували завдану шкоду, не надали жодних доказів про відсутність заборгованості або часткову її сплату.
З висновками  суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог до відповідача ОСОБА_1 колегія суддів погоджується, враховуючи наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 26.07.2019 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ОСОБА_4 укладено договір обов`язкового  страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 107284883 , відповідно до умов якого ПрАТ «СК «ВУСО» взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування, застрахований транспортний засіб - «Honda Civic», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (т. 1 а. с. 5).
28.02.2020 року між ПрАТ «СК «Альфа-Страхування» та ТОВ «Торговий дім «Міст Експрес» укладено договір добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу (т. 1 а. с. 19).  
16.04.2020 року о 10:55 годин ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Honda Civic», державний номерний знак НОМЕР_1 , на вул. Братиславська, 36/2 у м. Києві не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та зіткнувся з автомобілем «Renault Dokker», реєстраційний номер НОМЕР_2 , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.
Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 20.10.2020 у справі № 754/12831/20 ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП  (т. 1 а. с. 10, 11). 
16.04.2020 року потерпіла особа - ОСОБА_5 , водій автомобіля «RenaultDokker», реєстраційний номер НОМЕР_2 , звернувся до ПрАТ «СК «Альфа Страхування» із заявою на виплату страхового відшкодування (страхувальник - ТОВ «Торговий Дім «Міст Експрес» (т. 1 а. с. 20).
Згідно з рахунком-фактурою від 19.05.2020 року № АА-0000032 вартість відновлювального ремонту автомобіля «Renault Dokker», реєстраційний номер НОМЕР_2 , склала 113 372,10 грн (т. 1 а. с. 15).
Згідно зі страховим актом № 0587.206.20.08 ПрАТ «СК «Альфа-Страхування» прийняло рішення про виплату суми страхового відшкодування у розмірі 112 052,10 грн за договором добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу, від 28.02.2020 року № 046.1544260.714 (т. 1 а. с. 22). 
ПрАТ «Альфа Страхування» виплатило страхове відшкодування на користь потерпілої особи ТОВ «Торговий Дім «Міст Експрес» в розмірі 112 052,10 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 12.06.2020 року № 19506 та від 25.11.2020 року № 41370 (т. 1 а. с. 24).  
На підставі страхового акту від 26.03.2020 року № 0587.206.20.08 до Договору страхування наземного транспорту № 7110854-02-10-00 від 25.04.2019, ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило страхове відшкодування на користь ПрАТ «СК «Альфа-Страхування» в загальному розмірі 64 703,26 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 30.06.2020 року № 17461 (т. 1 а. с. 28). 
16.11.2020 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП ОСОБА_3 укладено договір  про відступлення права вимоги № 16/11/2020, відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор (позивач) отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору за договорами страхування, перелік яких наведений у додатку №1 до договору.
Новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором від 26.07.2019 року № 107284883 (т. 1 а. с. 29-31). 
Повідомленням про відступлення права вимоги від 27.11.2020 року № 2037053-1 ПрАТ «СК «ВУСО» повідомили ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про відступлення своїх прав вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих за договором обов`язкового  страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 26.07.2019 року № 107284883, ФОП ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 35). 
Згідно з актом (вимогою) про відшкодування збитків в порядку регресу від 27.11.2020 року № 2037053-1 ФОП ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про необхідність перерахувати суму коштів у розмірі 64 703,26 грн на його розрахунковий рахунок протягом 10 днів з моменту отримання цього листа (т. 1 а. с. 37). 
 
Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної чи юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ст. 979 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
На час дії договору страхування, укладеного між сторонами у справі, діяв Закон України «Про страхування» від 07.03.1996 року, який втратив чинність на підставі Закону України № 1909-ІХ від 18.11.2021 року з 01.01.2024 року. Однак, в силу положень ст. 5 ЦК України, саме вказаний Закон підлягає до застосування при вирішенні спірних правовідносин судом.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.
Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
Статтею 16 Закону України «Про страхування» визначено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Згідно зі ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.
Відповідно до ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника.
Положеннями ст. 27 Закону України «Про страхування» передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц у пп. 41-44 зазначила: «Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.
Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпіла) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої.
Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілої страхового відшкодування, є засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов`язанні». 
 
Верховний Суд України у постанові від 25.12.2013 року у справі № 6-112цс13 сформулював висновок, що у разі настання страхового випадку за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу у потерпілої особи виникає право або вимагати відшкодування шкоди від особи, винуватої в її заподіянні, або вимагати виплати страхового відшкодування від страхової компанії, з якою нею укладено договір добровільного страхування автомобіля. У разі виплати страховою компанією страхового відшкодування до неї у межах фактичних витрат від потерпілої особи переходить право вимоги до особи, винуватої у заподіянні шкоди (ст. 993 ЦК України). 
Страхувальник, який отримав майнову шкоду, набув право вимоги відшкодування до заподіювача, але у зв`язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача.
Враховуючи те, що ПрАТ «Альфа Страхування» на підставі укладеного з ТОВ «Торговий Дім «Міст Експрес» договором добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу від 28.02.2020 року № 046.1544260.714 здійснило виплату страхового відшкодування на користь потерпілої в ДТП особи у розмірі 112 052,10 грн, то до ПрАТ «Альфа Страхування» перейшло право вимоги до винної в ДТП особи (його страховика). 
 
Також судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Honda Civic», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_4 на момент вчинення ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «ВУСО» за Полісом від 26.07.2019 року № 107284883. 
За обставинами справи факт ДТП 16.04.2020 року ПрАТ «СК «ВУСО» визнано страховим випадком та перераховано на користь ПрАТ «Альфа Страхування» 64 703,26 грн, що відповідає вимогам ст. 993 ЦК Українита ст. 27 Закону України «Про страхування»(суброгація). 
Положеннями ст. 38 Закону України від 01.07.2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено випадки, у яких страховик має право подати регресний позов. 
Так, страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (підп. а) п. 38.1.1. ст. 38 Закону № 1961-IV).
Із відповіді Національної поліції України, яка міститься в матеріалах справи (т. 1 а. с. 6-9), встановлено, що винуватець ДТП ОСОБА_1 порушив п. 2.9. Правил дорожнього руху - керування ТЗ особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, що знижують увагу та швидкість реакції.
 
У постанові Деснянського районного суду м. Києва від 20.10.2020 року у справі № 754/12831/20 встановлено: «16.04.2020 року о 10 годині 59 хвилин у м. Києві, по вул. Братиславська, 36/2, ОСОБА_1 , керував транспортним засобом «HONDA CIVIC», д.н.з. НОМЕР_3 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння зі згоди водія у встановленому законом порядку проводився із застосуванням приладу «Драгер» в присутності двох свідків, чим порушив п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху та скоїв правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП».
За результатами розгляду справи № 754/12831/20 провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП, тобто з підстав, які не є реабілітуючими. 
Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, судом під час розгляду справи про адміністративне правопорушення № 754/12831/20 встановлено, що відповідач у цій справі ОСОБА_1 вчинив ДТП, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, а тому такі обставини в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України є преюдиційними для цієї справи. 
Таким чином, у ПрАТ «СК «ВУСО» в силу приписів підп. а) п. 38.1.1. ст. 38 Закону № 1961-IVвиникло право регресної вимоги до відповідача ОСОБА_1 у розмірі виплаченої на користь ПрАТ «Альфа Страхування» в порядку суброгації страхової виплати у розмірі 64 703,26 грн. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відступлення права вимоги по своїй суті означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. 
 
У справі встановлено, що 16.11.2020 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП  ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги № 16/11/2020, відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор (позивач) отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору за договорами страхування, перелік яких наведений у додатку №1 до договору. Новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором від 26.07.2019 року № 107284883. 
Отже, у позивача ФОП ОСОБА_3 як правонаступника ПрАТ «СК «ВУСО» виникло право вимоги до відповідача ОСОБА_1 як заподіювача шкоди та винної в ДТП особи у розмірі 64 703,26 грн, яке існувало в страховика в силу приписів підп. а) п. 38.1.1. ст. 38 Закону № 1961-IV. 
Враховуючи наведене, вимоги позивача до відповідача ОСОБА_1 про стягнення  завданих збитків в порядку зворотної вимоги (регресу) в розмірі 64 703,26 грн є обґрунтованими. 
 
Доводи апеляційної скарги про те, що не надання відповідачам доказів переходу до нового кредитора ФОП ОСОБА_3 прав у зобов`язанні є втрата права на відшкодування збитків позивачем у порядку регресу, є безпідставними, оскільки неповідомлення боржника про заміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення боргу взагалі.
Заміна кредитора в зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).
Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора в зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (ч. 2 ст. 516 ЦК України).
У ст. 526 ЦК визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Відповідно до ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Враховуючи те, що у справі не встановлено, що відповідачі сплатили на користь попереднього кредитора ПрАТ «СК «ВУСО» суму регресної вимоги у розмірі 64 703,26 грн, тому із відповідача ОСОБА_1 на користь нового кредитора ФОП ОСОБА_3 підлягає стягненню вказана сума.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не відповідає вимогам, встановленим законодавством для страховика, тому відступлення йому права вимоги у цьому випадку є неправомірним, і відповідних зобов`язань у боржника не виникає, є безпідставними, оскільки чинним законодавством України не заборонено укладати договори відступлення права  грошової вимоги між страховою компанією та ФОП. 
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в резолютивній частині судового рішення в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 , проте вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції щодо правових підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_1 збитків у порядку регресу, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог до ОСОБА_4 та солідарного стягнення відшкодування із відповідачів ( власника автомобіля ОСОБА_4 та водія транспортного засобу ОСОБА_1 )  не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не переглядає рішення суду в цій частині. 
 
Згідно з ч. 1, п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження                         № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником позивача надано копію договору про надання правової допомоги від 02.02.2021 року, укладеного між адвокатом Литвин Р.М. та ФОП « ОСОБА_3 » (т. 1 а. с. 40, 41), акт приймання-передачі правової (правничої) допомоги від 28.10.2021 року (т. 1 а. с. 42), копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 28.10.2021 року на суму 22 848,00 грн. 
 
Надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат ФОП ОСОБА_3 на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); фактичним обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, вимоги ч. 3 ст. 141 ЦПК України щодо необхідності врахування при вирішенні питання про розподіл судових витрат, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, апеляційний суд дійшов висновку, що витрати на послуги адвоката в сумі 22 848,00 грн. є завищеними, непропорційними з предметом спору, складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та не відповідають критерію розумної необхідності таких витрат.
Зокрема, апеляційний суд враховує, що в акті приймання-передачі правової (правничої) допомоги від 28.10.2021 року зазначено про:
-         підготовку та відправку адвокатських запитів до поліції та суду про отримання адмін. матеріалів по ДТП (відповідь НПУ про обставини ДТП, постанова про адм. правопорушення), ПрАТ «СК «Альфа Страхування», СТО ТОВ «Авторемонт Автоцентр», МТСБУ - вартістю послуг 1 757,60 грн, проте в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження підготовки та відправки таких адвокатських запитів;
-         підготовку процесуальних документів у кількості необхідних для подачі позову про відшкодування шкоди в порядку регресу спричиненої ОСОБА_1 до Деснянського районного суду м. Києва - 1 757,60 грн, проте в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження вартості таких послуг;
-         представництво інтересів позивача у Деснянському районному суді м. Києва стосовно позову про відшкодування шкоди в порядку регресу, спричиненої ОСОБА_1 , (2 год) - 4394 грн, проте згідно з протоколами судових засідань від 30.10.2023 року та 20.11.2023 року у судових засіданнях брав участь  позивач особисто.        
Отже, відображені в акті приймання-передачі правової (правничої) допомоги від 28.10.2021 року відомості не відповідають дійсності та суперечать матеріалам справи.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що заявлена представником позивача сума до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 22 848,00 грн не відповідає обсягу фактично наданих адвокатом послуг та критерію розумності та необхідності таких витрат.
Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги обсяг вчинених процесуальних дій, обсяг виконаної адвокатом роботи, враховуючи складність справи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), принцип розумності судових витрат, їх пропорційності до предмета спору, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ФОП ОСОБА_3 із суми 11 424,40 грн до суми 7469,60 грн (не враховуються витрати у розмірі 7 909,20 грн / 2 (відповідачі) = 3 954,60 грн).
  Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд 
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково. 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 листопада 2023 року -  змінити в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 , виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 листопада 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу - змінити, зменшивши розмір витрат на професійну правничу допомогу із суми 11 424 грн. 40 коп. до суми 7469 (сім тисяч чотириста шістдесят дев`ять) грн. 60 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду із підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 05 травня 2025 року.

    Суддя  - доповідач:                                                                   Ящук Т.І. 

                        Судді:                                                                      Кирилюк Г.М.

                                                                                                         Рейнарт І.М.