ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2025 року 
м. Київ
справа № 759/10061/20
провадження № 51-4886км24 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,  
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового
засідання                            ОСОБА_4 ,
прокурора                           ОСОБА_5 ,
виправданого                    ОСОБА_6 ,
захисника                            ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22019101110000103, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 305, ч. 1 ст. 309 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчинені контрабанди особливо небезпечної психотропної речовини - МДМА
(3,4-метилендіоксиметамфетамін) в особливо великих розмірах, а також у незаконному придбанні та зберіганні наркотичного засобу - канабісу, без мети збуту, за таких обставин.
Так, у ОСОБА_6 виник умисел на контрабанду МДМА і з цією метою він перебуваючи у м. Київ за допомогою мережі Інтернет звернувся до невстановлених осіб з метою організації контрабандного переправлення вищезазначеної речовини через митний кордон України.
На початку жовтня 2019 року невстановлені особи, перебуваючи у м. Ліль Республіки Франція, на виконання попередньої домовленості з ОСОБА_6 здійснили пакування вказаної речовини у формі трикутних таблеток синього кольору у кількості 100 штук до міжнародного поштового відправлення, яке було скероване оператором поштового зв`язку до України на ім`я ОСОБА_6 
21 жовтня 2019 року в зоні митного поста «Спеціалізований» Київської міської митниці співробітниками митниці було проведено огляд вмісту вказаного поштового відправлення та виявлено таблетки (100 штук), які згідно з висновком експерта містили МДМА. 
У подальшому, вказане поштове відправлення у конверті було скеровано до поштового відділення № 03062 АТ «Укрпошта», куди 1 листопада 2019 року приблизно о 17:00 прийшов ОСОБА_6 та отримав його, будучи обізнаним щодо його вмісту й протиправності своїх дій. 
Отримавши поштове відправлення ОСОБА_6 був затриманий працівниками СБУ. Згідно з висновком експерта маса МДМА у згаданих таблетках становить 22, 683 г, що є особливо великим розміром. 
Крім того, ОСОБА_6 за невстановлених обставин придбав для особистого вживання, тобто без мети збуту, особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс, масою 6, 467 г, який зберігав за місцем свого проживання ( АДРЕСА_1 ), до 1 листопада 2019 року, коли його було виявлено та вилучено під час невідкладного обшуку житла.
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 6 вересня 2021 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду,  ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 305, ч. 1 ст. 309 КК та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК у зв`язку з недоведеністю, що кримінальні правопорушення вчинені обвинуваченим.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. 
На думку прокурора, судом апеляційної інстанції не оцінено докази, отримані під час досудового розслідування кримінального провадження, які є допустимими та належними, і не враховано їх під час ухвалення рішення. Крім того, в суді апеляційної інстанції прокурор зазначав про порушення правил територіальної підсудності під час розгляду обвинувального акту у місцевому суді, однак це залишилось поза увагою суду, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Також прокурор вважає, що апеляційний суд надав неправильну правову оцінку обставинам скоєного злочину, передбаченого ч. 3 ст. 305 КК, фактично продублював вирок місцевого суду та належним чином не мотивував рішення про відмову в задоволенні апеляційної скарги сторони обвинувачення. Отже, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК і підлягає скасуванню. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор частково підтримав касаційну скаргу, просив скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Виправданий та його захисник заперечували проти задоволення цієї скарги. 
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як визначено ст. 419 КПК, в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Так, ст. 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Водночас, стандарт доведення винуватості «поза розумним сумнівом» полягає у тому, що за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, які були досліджені в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення. 
Разом із тим, виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні  кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. 
Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались зазначених вимог закону.
З матеріалів справи видно, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 94 КПК, у судовому засіданні перевірив зібрані під час досудового розслідування докази, на які посилалася сторона обвинувачення, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, а також навів у вироку детальний аналіз досліджених доказів.
За результатами розгляду кримінального провадження суд дійшов висновку про недоведеність поза розумним сумнівом допустимими і достатніми доказами  винуватості  ОСОБА_6 у вчинені контрабанди особливо небезпечної психотропної речовини в особливо великих розмірах, а також у незаконному придбанні та зберіганні наркотичного засобу без мети збуту за обставин, вказаних в обвинувальному акті. 
При цьому, суд зазначив, що стороною обвинувачення взагалі не надано будь-яких доказів того, що ОСОБА_6 мав умисел на контрабанду особливо небезпечної психотропної речовини, і з цією метою, перебуваючи в м. Київ, звернувся за допомогою мережі Інтернет до невстановлених осіб з метою організації контрабандного переправлення такої речовини через митний кордон України, а 1 листопада 2019 року отримав міжнародне поштове відправлення, будучи обізнаним щодо його вмісту та протиправності своїх дій. Отже, такі твердження сторони обвинувачення ґрунтуються виключно на припущеннях, які судом оцінені критично.  
Крім того, суд звернув увагу на ряд допущених порушень вимог кримінального процесуального закону під час проведення досудового розслідування, у зв`язку з чим обґрунтовано визнав ряд доказів недопустимими. 
Зокрема, суд встановив, що органом досудового розслідування були здобуті певні докази шляхом реалізації працівниками оперативних підрозділів своїх повноважень, які не передбачені КПК, для забезпечення кримінального провадження. 
Також, суд зазначив, що у матеріалах кримінального провадження відсутні дані про відкриття стороні захисту в порядку ст. 290 КПК деяких речей і документів (накладна від 18 жовтня 2019 року, акт проведення огляду від 21 жовтня 2019 року, акт про взяття зразків від 22 жовтня 2019 року, запит на проведення дослідження від 23 жовтня 2019 року, прозорий поліетиленовий пакет з вмістом 100 пігулок), що призвело до істотного обмеження її можливостей ознайомитися з доказами сторони обвинувачення і підготувати правову позицію. До того ж, речові докази (мобільні телефони, поштовий конверт з написом іноземною мовою, банківська картка), як заявляла сторона захисту, їй не відкривались в порядку ст. 290 КПК, що виключає можливість їх безпосереднього дослідження для усунення сумнівів судом, якому вони для огляду також не подавались. 
Суд звернув увагу на те, що починаючи з 17:10 1 листопада 2019 року (початок проведення обшуку в приміщенні поштового відділення) ОСОБА_6 через підкорення наказу був змушений безперервно залишатися поруч з уповноваженою службовою особою, в тому числі у визначених нею приміщеннях, а саме, спочатку у відділенні пошти, а потім у житлі під час проведення за визначеною слідчим черговістю слідчих дій. Сам ОСОБА_6 вважав моментом свого затримання перебування під контролем працівників СБУ в приміщенні поштового відділення.
Відтак, суд зазначив, що фактичні обставини кримінального провадження, викладені з цього приводу в обвинувальному акті про затримання ОСОБА_6 в приміщенні поштового відділення 1 листопада 2019 року приблизно о 17:00, тобто відразу після отримання поштового відправлення, знайшли своє документальне підтвердження. 
Проте, з протоколу затримання вбачається, що зі своїми процесуальними правами ОСОБА_6 ознайомився лише о 22:50 1 листопада 2019 року, а тому отримана від нього будь-яка інформація, шляхом відібрання пояснень чи показань проти себе в період часу з 17:10 до 22:50, є недопустимим доказом через явне та очевидне її отримання внаслідок істотного порушення прав і свобод особи. 
Також, суд наголосив на тому, з дослідженого відеозапису обшуку, проведеного в приміщенні відділення пошти вбачається, що слідчий перед початком обшуку, вказавши мету невідкладної слідчої дії, як рятування майна, відразу розпочав слідчу дію з пропозиції ОСОБА_6 надати пояснення проти себе і саме ці пояснення були використані у подальшому слідчим для проведення особистого обшуку ОСОБА_6 як особи, котра перебувала в приміщенні пошти, що належало обшукати зовсім з іншої мети.
До того ж, судом було встановлено, що під час проведення обшуків в приміщенні відділення пошти, а також за місцем проживання ОСОБА_6 , в якості понятого було запрошено громадянина ОСОБА_8 , котрий не міг бути понятим через статус працівника правоохоронного органу. Факт того, що вказана особа на час проведення слідчих дій була діючим працівником правоохоронного органу, підтверджується листом заступника начальника Департаменту патрульної поліції УПП в м. Києві від 2 червня 2021 року, витягом з наказу № 464 від 24 червня 2019 року та іншими доказами. Сторона обвинувачення цих даних не спростувала та не намагалась поставити їх під сумнів. Вищевказані обставини свідчать про недопустимість згаданих доказів та похідних від них доказів. 
У підсумку суд зазначив, що пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні для того, щоб вважати поза розумним сумнівом доведеним те, що він вчинив злочин, в якому обвинувачується.
Отже, судом першої інстанції було повно й усебічно розглянуто обставини кримінального провадження, проаналізовано всі докази, які перевірено і належним чином оцінено із точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, а обставини неврахування певних доказів детально викладені у судовому рішенні. 
Водночас, як убачається з касаційної скарги прокурора, останній просить скасувати ухвалу апеляційного суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що вона не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
При цьому прокурор фактично оспорює рішення в частині виправдання ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 305 КК, оскільки доводів незаконності рішення в частині виправдання останнього за ч. 1 ст. 309 КК касаційна скарга не містить. 
Крім цього, в касаційній скарзі прокурора також зазначено, що судом не застосовано закон, який підлягав застосуванню - ч. 3 ст. 305 КК, ч. 3 ст. 307 КК, однак з матеріалів справи вбачається, що обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 307 КК не висувалось та судовий розгляд за таким обвинуваченням не проводився.
Разом з цим, як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд апеляційної інстанції ретельно з`ясував усі викладені у скарзі прокурора доводи, які за змістом та суттю аналогічні тим, що зазначені в його касаційній скарзі, й мотивовано відмовив в їх задоволенні, навівши аргументи, які ґрунтуються на матеріалах справи.
Апеляційний суд спростував доводи сторони обвинувачення щодо безпідставності виправдання  ОСОБА_6 , наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, а також невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та відповідно до вимог ст. 419 КПК належним чином мотивував своє рішення. 
Що стосується тверджень прокурора про те, що апеляційний суд не надав оцінки доказам та не врахував їх під час ухвалення судового рішення, а також неправильно та необґрунтовано оцінив докази, то на думку Суду, вони є неспроможними.
Зокрема, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що виправдувальний вирок суду ґрунтується на безпосередньо досліджених в ході судового розгляду доказах, а саме: показаннях обвинуваченого ОСОБА_6 (котрий вину в пред`явленому обвинуваченні не визнав та пояснив, що через мережу Інтернет познайомився з особою на ім`я « ОСОБА_9 », котрий в ході спілкування попросив його переслати посилку, на що він погодився. Через деякий час надійшло повідомлення про надходження посилки і ввечері 1 листопада 2019 року він у поштовому відділені дійсно отримав вказане поштове відправлення, вміст якого був невідомий. Як тільки вийшов за двері приміщення пошти, його затримали оперативні співробітники, забрали телефон, питали чи вживає він канабіс, на що він зізнався і сказав, що може добровільно видати його за місцем проживання. Пізніше він дізнався про можливість пройти лікування від наркотичної залежності, тому добровільно та успішно пройшов курс лікування); витягу з ЄРДР станом на липень 2019 року; первинних матеріалах правоохоронних органів; дорученні слідчого від 26 вересня 2019 № 51/12-103; матеріалах тимчасового доступу до речей і документів; протоколі затримання; протоколах обшуку від 1 листопада 2019; додаткових матеріалах, які пройшли процедуру відкриття в порядку ч. 11 ст. 290 КПК; листі заступника начальника Департаменту патрульної поліції УПП в м. Києві від 2 червня 2021 року; наказі № 464 від 24 червня 2019 року; висновку дослідження № 142005803-0359 від 29 жовтня 2019 року, протоколах огляду предметів від 19 грудня 2019 року, висновку експерта № 20-21/5 від 10 квітня 2020 року, висновку експерта № 55/5 від 16 квітня 2020 року; постанові прокурора від 25 жовтня 2019 року щодо проведення контролю за вчиненням злочину щодо ОСОБА_6 та інших причетних до злочину осіб у формі контрольованої поставки та відповідному дорученні прокурора; протоколі за результатами контрольованої поставки від 29 жовтня 2019 року з додатком у виді протоколу огляду та заміни; накладній на відправлену пошту б/н від 29 жовтня 2019 року.
Суд наголосив на тому, що зміст досліджених районним судом доказів правильно відображено у вироку, а висновки їх оцінки відповідають фактичним обставинам. 
При цьому суд погодився з тим, що обшуки поштового відділення та за місцем проживання обвинуваченого проведені незаконно, а тому на підставі ч. 7 ст. 223 КПК (відповідно до якої обшук здійснюється з обов`язковою участю не менше двох понятих незалежно від застосування технічних засобів фіксування слідчої дії) всі вилучені під час слідчих дій речові докази є недопустимими, що тягне за собою недопустимість усіх похідних доказів (висновків експертів, протоколів огляду предметів). 
Колегія суддів звертає увагу на те, що у разі, якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то суду апеляційної інстанції немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.
Водночас, як видно з матеріалів справи, за клопотанням прокурора судом апеляційної інстанції було повторно досліджено докази, які він просив дослідити, однак будь-яких нових фактичних даних, які б могли поставити під сумнів правильність висновків суду першої інстанції, встановлено не було. 
Таким чином, апеляційний суд з достатньою повнотою та об`єктивно здійснив апеляційний перегляд матеріалів кримінального провадження щодо ОСОБА_6 за апеляційною скаргою сторони обвинувачення, провів повторне дослідження доказів, які просив дослідити прокурор, та погодився із тією оцінкою доказів, яку дав суд першої інстанції. 
Отже, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду щодо виправдання ОСОБА_6 і мотивами прийнятого ним рішення. 
Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою, достатньо мотивованою, та повною мірою відповідає вимогами ст. 370, 419 КПК.  
Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду та вважає, що за відсутності доказів того, що     ОСОБА_6 мав прямий умисел на контрабанду особливо небезпечної психотропної речовини, і саме з цією метою, звернувся за до невстановлених осіб з метою організації контрабандного її переправлення через митний кордон України, а в подальшому отримав поштове відправлення, будучи обізнаним щодо його вмісту та протиправності своїх дій, то висновки судів про виправдання     ОСОБА_6 є правильними. 
Враховуючи наведене, доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є безпідставними.
Крім іншого у своїй касаційній скарзі прокурор зазначає про порушенні правил територіальної підсудності, однак колегія суддів вважає такі доводи непереконливими, виходячи з нижченаведеного.
Так, об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 24 лютого 2025 року (справа № 357/10207/21 провадження № 51-4924кмо23) зробила висновок про те, що кримінальне провадження, що надійшло до суду з порушенням правил підсудності, передається на розгляд іншого суду в порядку, передбаченому ч.ч. 2, 3 ст. 34 КПК, якщо таке порушення виявлено до початку судового розгляду. У разі виявлення обставин, що можуть вплинути на визначення підсудності після початку судового розгляду, продовження розгляду справи судом, який розпочав такий розгляд, не становить «порушення правила підсудності», зазначеного в п. 6 ч. 2 ст. 412 КПК, і не є підставою для скасування судових рішень.
З матеріалів справи видно, що прокурором відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_10 18 червня 2020 року було затверджено обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 , та цього ж дня, відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 283, п. 4 ч. 4 ст. 291 КПК, обвинувальний акт, реєстр матеріалів досудового розслідування і розписку про отримання підозрюваним копій цих документів було направлено до Святошинського районного суду м. Києва. 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва суду від 22 червня 2020 року призначено підготовче судове засідання за обвинувальним актом стосовно ОСОБА_6 . Як убачається із журналу та звукозапису судового засідання від 24 листопада 2020 року, прокурор ОСОБА_10 у підготовчому судовому засіданні зазначав, що дана справа підсудна цьому суду, обвинувальний акт складено відповідно до вимог КПК, а тому просив призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту. Сторона захисту проти цього не заперечувала. 
Враховуючи наведене, ухвалою суду від 24 листопада 2020 року було призначено судовий розгляд на підставі обвинувального акту відносно ОСОБА_6 у відкритому судовому засіданні з обов`язковою участю прокурора.
З огляду на вищевикладене, відсутні підстави вважати, що під час розгляду даного кримінального провадження було порушено правила підсудності, як про це зазначає прокурор. Крім того, посилаючись в касаційній скарзі на такі порушення, сторона обвинувачення взагалі не вказує, як вони перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення. Отже, доводи прокурора в цій частині слід також визнати необґрунтованими.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, та матеріали розглядуваної справи не містять вказівки на допущення порушень норм матеріального чи процесуального законів, які б ставили під сумнів обґрунтованість прийнятого судового рішення.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Ухвалу Київського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                       ОСОБА_3