УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
04 червня 2025 року
м. Київ
 
справа № 450/5032/24
провадження № 61-6944ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,
Тітова М. Ю., 
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Луцюк Олександр Ігорович, на постанову Львівського апеляційного суду від 06 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним сертифікату про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів по об`єкту «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення в межах   
АДРЕСА_1 »,
 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2  звернувся до суду з позовом до     ОСОБА_1 ,в якому просиввизнати недійсним сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів по об`єкту «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення в межах АДРЕСА_1 » (реєстраційний номер в ЄДЕССБ ІУ 1222408281730). 
28 жовтня 2024 рокуПустомитівський районний суд Львівської областіпостановив ухвалу, якою відмовив ОСОБА_3 у відкритті провадження в указаній справі, роз`яснив позивачу право звернутися до відповідного адміністративного суду з зазначеними позовними вимогами.
Вказану ухвалу оскаржив    ОСОБА_2 .
Львівський апеляційний суд своєю постановою від 06 травня 2025 року задовольнив апеляційну скаргу   ОСОБА_2 , скасував ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 жовтня
2024 року, справу № 450/5032/24 направив до Пустомитівського районного суду Львівської області длявирішення питання про відкриття провадження у справі.
30 травня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Луцюк О. І., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 06 травня 2025 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити без змін ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 жовтня
2024 року.
Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Згідно із частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.
У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У частині першій статті 5 КАС України зазначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Згідно із частиною другою цієї статті захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі органу державної влади не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі за вказаним вище позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав, що обсяг та зміст конкретних обставин цієї справи та їх нормативне регулювання дають підстави вважати, що вимоги, з якими звернувся позивач, а саме оскарження сертифікату про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, спричиняють публічно-правовий спір, пов'язаний зі здійсненням владних управлінських функцій, що підпадає під юрисдикцію адміністративних судів. Оскільки даний спір стосується захисту прав, свобод і інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, то, відповідно до статті 19 ЦПК України, не підлягає розгляду в поряду цивільного судочинства.
Апеляційний суд не погодився із таким висновком суду першої інстанції, зазначивши, що:
позивач, як уповноважена особа на ведення спільних справ за Договором простого товариства, звернувся в суд з даним позовом з метою визнати недійсним сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів по об`єкту «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення в межах        АДРЕСА_1 », оскільки вказує, що за отриманням вказаного сертифікату до уповноваженого органу він не звертався. Будинок, якого стосується спірний сертифікат, не був готовий до експлуатації та вказаною видачею сертифікату через дії відповідача (фізичної особи) було порушено його права як сторони Договору простого товариства. Тобто, позов поданий на захист його цивільних прав, особистих немайнових прав та законних інтересів;
даний спір за своєю суттю, характером правовідносин, суб`єктним складом сторін, підставами та предметом позову, вимога якого пред`явлена до фізичної особи, є приватноправовим і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства;
позивач фактично ініціював даний судовий спір з відповідачем на захист своїх цивільних прав, внаслідок вчинення  ОСОБА_1 як фізичною особою, а не як суб`єктом владних повноважень дій, які, на переконання  ОСОБА_4 , порушують його права.
визнання недійсним сертифікату про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів є одним із необхідних елементів вищезазначеного спору, спрямованого на захист цивільних прав позивача та передумовою для захисту його прав та законних інтересів, за захистом яких він звернулася до суду.
Колегія суддів погоджується з таким висновком апеляційного суду з таких підстав.
Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, обставин у справі.
Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
Апеляційний суд, правильно встановивши, що виниклий між сторонами спір має приватноправовий характер, обґрунтовано скасував ухвалу суду про відмову у відкритті провадження у справі і направив справу для вирішення питання про відкриття провадження у справі до суду першої інстанції.
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали свідчить, що правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним та не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга є необґрунтованою.
У частині четвертій статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження (як і постанова апеляційного суду за наслідками перегляду такої ухвали) не є процесуальним рішенням, яким закінчено розгляд справи.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Луцюк Олександр Ігорович, на постанову Львівського апеляційного суду від
06 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним сертифікату про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів по об`єкту «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення в межах 
АДРЕСА_1 » відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Є. В. Коротенко
 
А. Ю. Зайцев
 
М. Ю. Тітов