Постанова
Іменем України 
 
09 квітня 2025 року
м. Київ 
 
справа № 759/18856/19
провадження № 61-17423св24  
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 , яка підписана представником ОСОБА_6 , на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 вересня 2023 року у складі судді: Василишина В. О., та постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2024 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б.,
 
Історія справи
Короткий зміст позову
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до  ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права спільної сумісної власності, визнання права власності та поділ спільного майна колишнього подружжя.
 
Позов мотивований тим, що 15 липня 2005 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб. 
 
У сторін є двоє дітей, а саме: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
З весни 2017 року позивач ОСОБА_9 та відповідач ОСОБА_2 припинили шлюбні відносини.
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року в справі №753/521/19 з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_9 на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09 січня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття.
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року в справі № 369/14575/18 шлюб між сторонами розірвано.
 
За час шлюбу позивачем та відповідачем набуто грошові кошти, нерухоме та рухоме майно. Оскільки шлюбні відносини ґрунтувалися на принципі взаємної довіри, позивач не заперечувала проти оформлення права власності на придбане та збудоване майно на ім`я відповідача.
 
До складу майна, що придбане сторонами під час шлюбу, включається:
транспортний засіб марки «BMW 320», 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований 25 вересня 2009 року на ім`я ОСОБА_2 , ринкова вартість автомобіля становить 150 000 грн без ПДВ;
транспортний засіб марки «Mercedes-Benz Vito 111 CDI», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований 31 грудня 2014 року на ім`я ОСОБА_2 , ринкова вартість автомобіля становить 289 900 грн. без ПДВ;
квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 74,7 кв. м., житловою площею 41,3 кв. м., зареєстрована на ім`я ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право власності від 26 листопада 2014 року, ринкова вартість квартири становить 2 520 000 грн, з якої ринкова вартість 1/2 частини квартири становить 1 260 000 грн;
1/2 частина квартири АДРЕСА_2  (загальна площа 43,80 кв. м, житлова площа 17,00 кв. м), зареєстрована на ім`я ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право власності від 26 березня 2007 року, ринкова вартість квартири становить 891 200 грн, з якої ринкова вартість 1/2 частини становить 445 600 грн;
об`єкт незавершеного будівництва, загальною площею 450 кв. м, розташований на земельній ділянці, кадастровий номер: 3221286801:01:058:0524, за адресою: АДРЕСА_3 , ринкова вартість будинку становить 5 600 000 грн, з якої ринкова вартість 1/2 частини об`єкта оцінки становить 2 800 000 грн.
 
Щодо об'єкту нерухомого майна - квартири  АДРЕСА_2 позивачка вказувала, що це майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, однак, враховуючи те, що 20 червня 2008 року відповідач подарував своїм батькам ОСОБА_10 та ОСОБА_4 належну йому 1/2 частину квартири у рівних долях кожному (по 1/4 частині), тому право власності на іншу 1/2 частину цього нерухомого майна повинно бути визнане за позивачкою.
 
За час шлюбу подружжям також накопичені грошові кошти, розміщені на депозитних рахунках в українських банках. 26 грудня 2011 року на ім`я відповідача відкрито депозитний рахунок № НОМЕР_3 в ПАТ «Універсал Банк». Станом на 26 грудня 2011 року залишок коштів становив 200 000 грн. 
 
14 лютого 2013 року на ім`я відповідача відкрито депозитний рахунок № НОМЕР_4 у ПАТ «ВіЕйБі Банк». Станом на 25 червня 2013 року залишок коштів на рахунку становив 45 872 долари 19 центів США.
 
07 травня 2013 року на ім`я відповідача відкрито рахунок по договору банківського вкладу Швейцарський № 579724/2013 у ПАТ «ВіЕйБі Банк». Станом на 08 листопада 2013 року залишок коштів на рахунку становив 312 881,46 грнта проценти у розмірі 23 975,34 грн.
 
02 червня 2014 року на ім`я відповідача відкрито рахунок № НОМЕР_5 відповідно до договору банківського вкладу «Відсотки щотижня» № 802999/2014 у ПАТ «ВіЕйБі Банк» на суму 101 892 грн.
 
21 червня 2013 року на ім`я відповідача відкрито рахунок № НОМЕР_6 у ПАТ «Універсал Банк». Станом на 25 червня 2013 року залишок коштів на рахунку становив 29 184,95 дол. США.
 
Також на ім`я ОСОБА_2 був відкритий рахунок у ПАТ «ПриватБанк», на якому розміщені спільні кошти подружжя у розмірі 3 000 євро та 20 301,61 грн. 
 
Частина спільних коштів подружжя була розміщена на депозитних рахунках, відкритих на ім`я відповідача в банківських установах за кордоном, зокрема: в сумі 35 328,96 євро в іспанському банку «Caja Rural», в сумі 3 050 євро в іспанському банку «Sabadell», в сумі 51 250,10 євро в польському банку «PKO Bank Polski SA».
 
31 березня 2006 року відповідачем в інтересах сім`ї було укладено договір про фінансування будівництва житла за програмою «50*50» № 52/Б з Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації). Вартість об`єкту з ПДВ складала 73 298,86 грн. Згідно з умовами правочину розрахунки за квартиру повинні були здійснюватися наступним чином: І етап - до 13 квітня 2006 року в сумі 56 867,70 грн, ПДВ 11 373,54 грн, всього 68 241,24 грн, що становить 95% вартості об`єкта інвестування, та платіж у розмірі 2% в сумі 1 468,98 грн на фінансування витрат, пов`язаних з наданням послуг по підготовці інвестиційних документів. ІІ етап - за повідомленням Управління протягом 10 банківських днів після підписання Акту Державної комісії про введення житлового будинку в експлуатацію Інвестором сплачується різниця між 50% фактичної вартості квартири з урахуванням уточненої її загальної площі по обмірам БТІ та раніше перерахованою сумою. 13 квітня 2006 року за рахунок спільних сімейних коштів здійснено фінансування будівництва та перераховано на рахунок Управління кошти в сумі 68 241,24 грн та 1 465,98 грн. 08 лютого 2007 року сторонами сплачено на рахунок Управління 837,50 грн у зв`язку з повторним обміром площі квартири.
 
26 березня 2007 року квартира зареєстрована на праві власності на ім`я ОСОБА_2 відповідно до наказу Головного управління житлового забезпечення від 19 березня 2007 року № 486-С/КІ. Отримане свідоцтво про право власності від 26 березня 2007 року, видане Головним управлінням житлового забезпечення. 08 квітня 2008 року Київським міським бюро технічної інвентаризації проведена реєстрація квартири в реєстровій книзі № 50-3 за № 45118.
 
12 червня 2008 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Колейчиком В. В., ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку, площею 0,121 га, за адресою: Київська область, Броварський район, Пухівська сільська рада, СТ «Хвиля» (кадастровий номер: 3221286801:01:058:0524). Відповідно до умов правочину земельна ділянка вільна від забудови. В частині вказаного об?єкта нерухомого майна позивач зазначала, що її батьки неодноразово надавали подружжю грошову допомогу, у зв'язку з чим відповідач обіцяв оформити 1/2 частина земельної ділянки на її ім`я, однак, обіцянку не виконав. Це підтверджується тим, що 12 березня 2008 року мати відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 склала нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила відповідача бути її представником з усіх питань, пов`язаних з продажем або даруванням позивачці цієї земельної ділянки. На підтвердження існування домовленості слугує також заява ОСОБА_10 від 12 березня 2008 року, посвідчена приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишковою З. І., якою останній підтвердив свою обізнаність про намір його дружини ОСОБА_4 продати будь-кому чи подарувати ОСОБА_2 або ОСОБА_9 цю земельну ділянку. 20 травня 2014 року проведена державна реєстрація земельної ділянки.
 
Також під час шлюбу сторони за рахунок спільних коштів і спільної праці подружжя на земельній ділянці за адресою: Київська область, Броварський район, Пухівська сільська рада, СТ «Хвиля» побудували триповерховий будинок. На цей час нерухомість має наступну адресу: АДРЕСА_3 . Вказаний будинок повністю побудований, підключений до усіх комунікацій, фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, однак не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача. Доказом придатності будинку до проживання є довідка № 01 від 25 січня 2019 року голови правління СТ «Хвиля» ОСОБА_30 про те, що за вказаною адресою у будинку і у 2009 році, і в наступних роках до 2017 року разом з відповідачем проживали члени його родини, а саме ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а також фотографії побудованого будинку.
 
Оскільки позивач має право на 1/2 частину незавершеного будівництвом будинку, то відповідно до діючого законодавства, до неї повинно перейти право власності і на частину земельної ділянки, кадастровий номер: 3221286801:01:058:0524 для обслуговування цієї частини будинку.
 
25 вересня 2009 року сторони придбали транспортний засіб марки «BMW 320» 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та зареєстрували його на ім`я ОСОБА_2 31 грудня 2014 року сторони придбали транспортний засіб марки «Mercedes-Benz Vito 111 CDI», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зареєстрували на ім`я ОСОБА_2 .
 
25 вересня 2013 року відповідачем в інтересах сім`ї укладено договір про участь у будівництві об`єкту нерухомості Б-0706/5/494 з ПАТ «НЕО ВІТА», відповідно до якого було набуте право власності на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом укладення договору купівлі-продажу облігацій у кількості 7 470 одиниць, номінальною вартістю однієї облігації 69,23 грн. Цього ж дня, 25 вересня 2013 року, між відповідачем і ПАТ «НЕО ВІТА» укладено Акт прийому-передачі цієї квартири. 26 листопада 2014 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві на ім`я ОСОБА_2 та видано свідоцтво про право власності від 26 листопада 2014 року, індексний номер 30076196. Ця квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
 
Також під час шлюбу позивачем і відповідачем за спільні кошти придбано речі, які знаходяться у будинку АДРЕСА_3 на загальну суму - 1 183 000 грн, а саме: фільтри для очистки води «Ecosoft» (вартість 45 000 грн), котел опалювальний, бойлер, приблизною вартістю 70 000 грн, речі, розташовані у спальні, приблизна вартість 150 000 грн (ліжко, ортопедичний матрац, штори, тумбочки, туалетний стіл, дзеркало, електричний камін, оброблений натуральною деревиною, смарт телевізор; речі, розташовані у двох дитячих спальнях, приблизною вартістю 100 000 грн, меблі, два ліжка; речі, розташовані у камінному залі, приблизною вартістю 75 000 грн, телевізор, меблі, м`який куточок; дві люстри «Preciosa» (Чехія), приблизною вартістю 25 000 грн; речі, розташовані у кухні, приблизною вартістю 250 000 грн, кухня з натуральної деревини (дуб), холодильник, плита, духова шафа, мікрохвильова піч; речі, розташовані у їдальні: стіл та дванадцять стільців, приблизною вартістю 25 000 грн; люстра «Preciosa» (Чехія), вартістю 15 000 грн.; речі, розташовані у ванній кімнаті, приблизною вартістю 65 000 грн, джакузі «Ravak», тумба з натурального дерева та скляними раковинами, дзеркало; більярдний стіл, приблизною вартістю 60 000 грн, килим чеський, вартістю 63 000 грн; речі, розташовані у ванній кімнаті, приблизною вартістю 60 000 грн, обладнання та душова кабіна «Ravak»; речі, розташовані у кімнаті, приблизною вартістю 80 000 грн, диван, ліжко, комп`ютер, принтер, ноутбук; речі у гаражі, приблизною вартістю 50 000 грн, морозильна камера, велосипед; речі, розташовані у літній кухні, приблизною вартістю 50 000 грн, плита, витяжка, меблі.
 
В обґрунтування джерела придбання майна позивачка зазначала, що 30 червня 2009 року вона прийнята на посаду лікаря ветеринарної медицини 2 категорії у ДП «Об`єднання ветеринарної медицини в м. Києві; з 01 жовтня 2011 року ОСОБА_9 працювала на посаді лікаря ветеринарної медицини 1 категорії; з 08 лютого 2012 року позивач переведена на посаду провідного лікаря ветеринарної медицини. Крім того, ОСОБА_9 додатково працювала у приватних установах. Усі доходи, отримані від праці, позивач вкладала у придбання спільної з відповідачем власності. Також сторонам неодноразово грошовими коштами допомагали її батьки.
 
Відповідач у позасудовому порядку відмовився здійснити поділ майна, набутого за час шлюбу.
 
ОСОБА_9 просила:
 
визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_9 та ОСОБА_2 :
квартиру АДРЕСА_1 ;
об`єкт незавершеного будівництва - будинок АДРЕСА_3 ;
автомобіль марки «Mercedes-Benz Vito» 111 CDI, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ;
автомобіль марки «BMW 320», 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;
грошові кошти, розміщені на депозитному рахунку № НОМЕР_3 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 в ПАТ «Універсал Банк»;
грошові кошти, розміщені на депозитному рахунку № НОМЕР_4 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 у ПАТ «ВіЕйБі Банк»;
грошові кошти, розміщені на депозитному рахунку згідно з договором банківського вкладу Швейцарський № 579724/2013, відкритому на ім`я ОСОБА_2 у ПАТ «ВіЕйБі Банк»;
грошові кошти, розміщені на рахунку № НОМЕР_5 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 відповідно до договору банківського вкладу «Відсотки щотижня» № 802999/2014 від 02 червня 2013 року у ПАТ «ВіЕйБі Банк»;
грошові кошти, розміщені на депозитному рахунку № НОМЕР_6 у ПАТ «Універсал Банк», відкритому на ім`я ОСОБА_2 ;
грошові кошти, розміщені на рахунку в ПАТ «ПриватБанк», відкритому на ім`я ОСОБА_2 ;
грошові кошти, розміщені на рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_2 в іспанському банку «Caja Rural»;
грошові кошти на рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_2 в іспанському банку «Sabadell»;
грошові кошти на рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_2 у польському банку «PKO Bank Polski SA»;
визнати за нею право особистої власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ;
 
у порядку поділу майна визнати за ОСОБА_9 право власності: 
на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; 
на 1/2 частину незавершеного будівництва - будинок АДРЕСА_3 ; 
на 1/2 автомобіль марки «Mercedes-Benz Vito» 111 CDI, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; 
на 1/2 частину грошових коштів, розміщених на депозитному рахунку № НОМЕР_3 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 в ПАТ «Універсал Банк»; 
на 1/2 частину грошових коштів, розміщених на депозитному рахунку № НОМЕР_4 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 у ПАТ «ВіЕйБі Банк»; 
на 1/2  частину грошових коштів, розміщених на депозитному рахунку згідно з договором банківського вкладу Швейцарський № 579724/2013 від 07 травня 2019 року, відкритому на ім`я ОСОБА_2 у ПАТ «ВіЕйБі Банк»; 
на 1/2 частину грошових коштів, розміщених на рахунку № НОМЕР_5 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 відповідно до договору банківського вкладу «Відсотки щотижня» № 802999/2014 від 02 червня 2013 року у ПАТ «ВіЕйБі Банк»; 
на 1/2 частину грошових коштів, розміщених на депозитному рахунку № НОМЕР_6 у ПАТ «Універсал Банк», відкритому на ім`я ОСОБА_2 ; 
на 1/2 частину грошових коштів, розміщених на рахунку в ПАТ «ПриватБанк», відкритому на ім`я ОСОБА_2 ; частину грошових коштів, розміщених на рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_2 в іспанському банку «Caja Rural»; 
на 1/2 частину грошових коштів на рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_2 в іспанському банку «Sabadell»; частину грошових коштів на рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_2 у польському банку «PKO Bank Polski SA»;
 
визнати за ОСОБА_9 право власності на 1/2 частину земельної ділянки за адресою: Київська область, Броварський район, Пухівська сільська рада, СТ «Хвиля», кадастровий номер: 3221286801:01:058:0524;
визнати за ОСОБА_9 право власності на речі, розміщені у будинку АДРЕСА_3 , загальною вартістю 591 500 грн. 00 коп., а саме: дитячі меблі та дитячі ліжка, дві люстри Preciosa (Чехія), диван, ліжко, комп`ютер, принтер, ноутбук; м`який куточок, килим чеський, електричний камін, оброблений натуральною деревиною, смарт телевізор, мікрохвильову піч, стіл та дванадцять стільців, морозильну камеру «Zanussi», велосипед, душову кабіну «Ravak».
 
визнати за відповідачем ОСОБА_2 право власності: 
на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; 
на 1/2 частину незавершеного будівництва - будинок АДРЕСА_3 ; 
на 1/2 автомобіль марки «Mercedes-Benz Vito» 111 CDI, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; 
на 1/2 частину грошових коштів, розміщених на депозитному рахунку № НОМЕР_3 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 в ПАТ «Універсал Банк»; 
на 1/2 частину грошових коштів, розміщених на депозитному рахунку № НОМЕР_4 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 у ПАТ «ВіЕйБі Банк»; 
на 1/2  частину грошових коштів, розміщених на депозитному рахунку згідно з договором банківського вкладу Швейцарський № 579724/2013 від 07 травня 2019 року, відкритому на ім`я ОСОБА_2 у ПАТ «ВіЕйБі Банк»; 
на 1/2 частину грошових коштів, розміщених на рахунку № НОМЕР_5 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 відповідно до договору банківського вкладу «Відсотки щотижня» № 802999/2014 від 02 червня 2013 року у ПАТ «ВіЕйБі Банк»; 
на 1/2 частину грошових коштів, розміщених на депозитному рахунку № НОМЕР_6 у ПАТ «Універсал Банк», відкритому на ім`я ОСОБА_2 ; 
на 1/2 частину грошових коштів, розміщених на рахунку в ПАТ «ПриватБанк», відкритому на ім`я ОСОБА_2 ; частину грошових коштів, розміщених на рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_2 в іспанському банку «Caja Rural»; 
на 1/2 частину грошових коштів на рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_2 в іспанському банку «Sabadell»; частину грошових коштів на рахунку відкритому на ім`я ОСОБА_2 у польському банку «PKO Bank Polski SA»;
 
визнати за відповідачем ОСОБА_2 право власності на речі, розміщені у будинку АДРЕСА_3 , загальною вартістю 591 500 грн.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 вересня 2023 року:
позов ОСОБА_1 задоволено частково;
визнано об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , автомобіль марки «BMW 320», 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , автомобіль марки «Mercedes-Benz Vito» 111 CDI, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ;
у порядку поділу майна колишнього подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартиру АДРЕСА_1 ;
залишено у власності ОСОБА_2 1/2 частину квартиру АДРЕСА_1 ;
у порядку поділу майна колишнього подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ;
у порядку поділу майна колишнього подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб - автомобіль марки «BMW 320», 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;
у порядку поділу майна колишнього подружжя залишено у власності ОСОБА_2 транспортний засіб - автомобіль марки «Mercedes-Benz Vito» 111 CDI, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ;
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю вартості транспортних засобів: автомобіля марки «BMW 320», 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіля марки «Mercedes-Benz Vito» 111 CDI, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 у розмірі - 139 900 грн;
            вирішено питання щодо розподілу судових витрат;
в іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
у період шлюбу сторони придбали транспортні засоби   автомобіль марки «Mercedes-Benz Vito 111 CDI», 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 та автомобіль марки «Мercedes-Benz» модель «Vito», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , які належать до об`єктів спільної сумісної власності та підлягають поділу;
подану відповідачем до суду копію розписки від 10 грудня 2014 року про отримання у позику від ОСОБА_11 грошових коштів у розмірі - 12 000 євро для придбання транспортного засобу марки «Mercedes-Benz Vito 111 CDI», суд не взяв до уваги, посилаючись на те, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим.
при поділі транспортних засобів, судом враховувано, що ОСОБА_2 зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності фізична особа та, враховуючи технічні характеристики транспортного засобу марки «Mercedes-Benz Vito 111 CDI», вказаний автомобіль використовується відповідачем у здійсненні підприємницької діяльності. З метою дотримання балансу інтересів сторін, суд першої інстанції вважав за доцільне визнати за позивачем право власності на транспортний засіб марки «BMW 320», 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та залишити у власності відповідача транспортний засіб марки «Mercedes-Benz Vito» 111 CDI, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , стягнувши при цьому з останнього різницю вартості транспортних засобів у розмірі - 139 900 грн;
в частині квартири АДРЕСА_2 судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 26 березня 2007 року за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 . Не визнаючи позовні вимоги у цій частині, відповідач вказав, що для придбання цієї квартири він особисто позичив у своєї сестри ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі - 23 000 дол. США, які зобов`язався повернути у строк до 30 липня 2019 року. На підтвердження вказаних обставин, відповідачем подано копію розписки від 01 квітня 2006 року. Відхиляючи надані відповідачем докази - розписку від 01 квітня 2006 року, суд першої інстанції керувався тим, що наявність боргового документу не свідчить про особисту власність відповідача на дану квартиру. При цьому судом врахововано, що у разі якщо для придбання в шлюбі майна використовувались запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і не є особистою власністю одного з подружжя. Відповідна правова позиція визначена ухвалою ВССУ від 15 травня 2017 року у справі № 718/585/16-ц, за якою майно придбане за запозичені (кредитні) кошти та оформлене на одного з подружжя все одно є об`єктом спільної сумісної власності і підлягає поділу судом оскільки не входить до переліку майна, передбаченого статтею 57 СК України - майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Належність квартири АДРЕСА_2 до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя також підтверджується й тим, що станом на 20 червня 2008 року відповідач ОСОБА_2 відчужив на користь своїх батьків лише 1/2 частину вказаної квартири.
відповідач ОСОБА_2 розпорядився належною йому 1/2 часткою на свій власний розсуд, відчуживши її на користь третіх осіб. Право власності на іншу 1/2 частина підлягає визнанню за ОСОБА_5 у порядку поділу майна подружжя, відмовивши позивачу в задоволенні позовної вимоги про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .
визнаючи квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 74,7 кв. м, житловою площею 41,3 кв. м спільним сумісним майном подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що вказана квартира набута сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільного майна подружжя відповідачем ОСОБА_2 не спростована.
суд першої інстанції критично оцінив надані відповідачем докази на підтвердження обставин, що квартира АДРЕСА_1 придбана ним за кошти отримані на підставі розписки від 12 березня 2008 року, за умовами якої він отримав у борг від матері ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі - 105 000 дол. США. Судом встановлено, що свідоцтво про право власності на вказану квартиру видано відповідачу 26 листопада 2014 року, договір про участь у будівництві укладений 25 вересня 2013 року. Доказів, які б свідчили, що вказані кошти, позичені у 2008 році, використані відповідачем для придбання спірної квартири у 2013 році, тобто після спливу понад 5 років, суду надано не було, як і доцільності завчасного отримання позики саме для придбання такого майна;
при відхиленні поданих стороною відповідача копії розписок, подані як докази на підтвердження придбання спірного майна (рухомого та нерухомого) та належності його відповідачу на праві особистої власності, а також, надаючи оцінку показам свідків, суд першої інстанції виходив із того, що при розгляді даної справи по суті відповідачем не надано оригіналів вказаних розписок, при цьому покази свідків, не є доказом існування зобов`язальних відносин щодо передачі коштів та їх використання для придбання майна;
на рахунках, відкритих відповідачем на своє ім`я у різних банківських (фінансових) установах станом на 2011-2014 роки були розміщені грошові кошти: у ПАТ «Універсал Банк» станом на 26 грудня 2011 року залишок на рахунку становив - 20 000 грн; станом на 26 червня 2013 року залишок на рахунку у ПАТ «ВіЕйБі Банк» складав - 45 872 дол. США, 19 центів; 02 червня 2014 року ОСОБА_2 на рахунок, відкритий у ПАТ «ВіЕйБі Банк», внесено грошові кошти у розмірі - 100 000 грн. 00 коп., а відтак твердження відповідача щодо придбання спірного майна виключно за позичені кошти суд першої інстанції вважав безпідставними.
суд першої інстанції звернув увагу на те, що самі умови розписок та вчинених у подальшому дій містять суперечливий та взаємовиключний характер. Так, станом на 2006 рік відповідач отримує у позику грошові кошти на придбання квартири у розмірі - 23 000 дол. США зі строком повернення до 30 липня 2019 року, зазначивши при цьому у розписці умову, що у разі неповернення коштів зобов`язується передати у власність ОСОБА_3 1/2 частину, в той час як вартість позики значно перевищувала вартість всієї квартири. При цьому, у червні 2008 року відчужує 1/2 частину вказаної квартири на користь батьків, які у свою чергу, у 2008 році відчужують її на користь ОСОБА_3 . Маючи на рахунках значні кошти, відповідач позичив гроші для придбання транспортного засобу. При цьому, позикодавець з жовтня 2019 року вимог про їх стягнення, у тому числі і у судовому порядку, не заявив;
спірний будинок був збудований станом на 2006 рік, про що свідчать дані технічного паспорту, відомості надані органом місцевого самоврядування та робочий проект на газопостачання. Вказані докази є допустимими та достатніми. При розгляді цієї справи по суті позивачка не надала безспірних доказів, які б свідчили про належність спірного будинку до спільної сумісної власності подружжя, його будівництва під час перебування у шлюбі, за рахунок спільної участі (праці), та за участю спільних коштів. Подані стороною відповідача докази щодо побудови житлового будинку станом на 2006 рік, позивачкою не спростовані. У визначеному законом порядку, право власності на житловий будинок не зареєстровано;
заявляючи вимогу про визнання права власності на 1/2 частику будинку позивачка також посилається на пункт 1.4 договору дарування від 12 червня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Колейчиком В. В., зареєстрованого у реєстрі за № 1844, за яким дарувальниця ( ОСОБА_4 ) стверджує, що земельна ділянка вільна від забудови. Вказана умова договору жодного правового значення не має, не є істотною, є лише ствердженням дарувальниці та не підтверджена відповідними будівельно-технічними документами. З огляду на викладене, суд вважав, що станом на момент набуття відповідачем права власності на земельну ділянку спірний житловий будинок був збудований. Станом на 2006 рік загальна площа будинку складала 156,1 кв. м, житлова - 79,8 кв. м, будинок мав перший та другий поверхи, надвірні будівлі: сарай та літня кухня. Станом на 2021 рік площа будинку становить 294,9 кв. м, житлова - 116,0 кв. м., будинок має перший, другий поверх та мансарда. Відповідно до характеристики садового (дачного) будинку з господарськими будівлями та спорудами від 01 листопада 2021 року рік побудови садового будинку літ. «А» - 2006, мансарди літ. «Амн» - 2007, прибудови літ. «а» - 2006, прибудови літ. «а1» - 2007 рік. За рахунок мансарди та вказаних прибудов значно збільшилася площа будинку. Разом з тим, вказані приміщення збудовані до вчинення дарування земельної ділянки на користь відповідача. Вимог на підставі статті 62 СК України позивачем до суду не заявлено. Спірна земельна ділянка набута відповідачем на підставі договору дарування та відповідно до вимог статті 57 СК України є його особистою власністю. Підстави для втручання у право особистої приватної власності у даному випадку відсутні;
при розгляді цієї справи по суті судом за клопотанням учасників справи допитувалися свідки. Так, свідки з боку позивача пояснили: свідок ОСОБА_12 показала, що позивача знає зі школи, з відповідачем познайомилася у 2013-2014 роках, вони товаришували сім`ями. У 2016-2017 роках вона гостювала у будинку сторін у селі Пухівка, на той час будинок був збудований. Їй відомо, що квартира по АДРЕСА_4 була придбана колишнім подружжям ОСОБА_13 по переуступці. Батько ОСОБА_5 матеріально допомагав сторонам у будівництві будинку у селі Пухівка; свідок ОСОБА_14 колега позивача, показала, що ОСОБА_5 працювала ветеринаром у клініці, відповідач займався підприємницькою діяльністю з обробки дерева. Їй відомо, що ОСОБА_13 будували будинок, позивач також давала і їй поради щодо будівництва. Зі слів ОСОБА_5 їй відомо, що кошти на будівництво будинку остання брала у своїх батьків; свідок ОСОБА_15 показала, що є власником земельної ділянки та будинку у СТ «Хвиля», що знаходяться по сусідству зі спірним будинком. Позивачку знає з 2008 року. З матір`ю відповідача познайомилася два роки тому, раніше її не бачила. Влітку 2005 року на земельній ділянці нічого не було, знаходилася лише коробка, будівельний пісок. У 2007 році ОСОБА_2 побудував гараж, а у 2008 році вже був збудований будинок. При виконанні оздоблювальних робіт вона бачила ОСОБА_2 . Зі слів ОСОБА_5 їй відомо, що коштами для здійснення будівництва їй допомагали батьки; свідок ОСОБА_16 , кума сторін, показала, що сім`я ОСОБА_13 двічі зверталася до неї з питань позики коштів, так у 2010 році просили 3 000 дол. США для будівництва даху у будинку у селі Пухівка, а після 1 000 дол. США. У селі Пухівка вона була у 2009 році, на той час будинок вже був;
судом також допитувалися свідки з боку відповідача. Так, свідок ОСОБА_18 , подруга сестри відповідача та третьої особи ОСОБА_3 показала, що відповідача знає з 1990 років, була свідком передачі йому грошових коштів у розмірі 23 000 дол. США для придбання квартири. Підтвердила, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 існувала домовленість про передачу квартири у разі неповернення коштів. Їй відомо, що ОСОБА_2 кошти не повернув. Свідок ОСОБА_19 , сусід по СТ «Хвиля» показав, що будинок у селі Пухівка був збудований батьками відповідача ОСОБА_13 . Свій будинок збудував раніше, при цьому будівельники, які працювали у нього перейшли до ОСОБА_13 . У 2002-2004 роках проводилася газифікація будинків, збиралися кошти по вулиці. Будівництво будинку було завершено у 2005-2006 роках. Свідок ОСОБА_11 показав, що надавав у боргу відповідачу грошові кошти у розмірі - 12 000 євро для придбання транспортного засобу. Кошти відповідач йому не повернув з підстав їх стягнення у примусовому порядку до суду не звертався. Між ними існувала домовленість, що у разі не повернення коштів, відповідач віддасть автомобіль. Свідок ОСОБА_20 показала, що станом на 2008 рік вона працювала брокером та була присутня при написанні розписки про передачу ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 105 000 дол. США ОСОБА_21 . Грошові кошти передавалися у доларах США. Свідок ОСОБА_22 показала, що у 2000 році вона придбала три земельні ділянки у СТ «Хвиля», дві з яких суміжні з земельною ділянкою ОСОБА_4 . На момент придбання нею земельних ділянок у ОСОБА_13 вже був готовий будинок, у кінці 2000 року збудований дах, у 2002 році вставлені вікна та двері. У 2006 році проведено газифікацію будинку. У 2007 році вона побачила ОСОБА_2 з дружиною та донькою. Уточнила, що будівництвом будинку займалися батьки відповідача, останній привозив будматеріали;
покази свідків, суд не взяв за основу, так як вони не узгоджуються із зібраними у справі письмовими доказами, деякі обставини повідомлені у судовому засіданні відомі їм лише зі слів сторін та не містять у собі інформації щодо предмета доказування. Щодо підтвердження фактів передачі коштів, то покази свідків не є належним доказом у справі;
вимога позивачки про визнання права власності на речі, розташовані у будинку АДРЕСА_5 не підлягає задоволенню з підстав недоведеності;
стосовно вимоги про визнання права власності на частину грошових коштів, розміщених у банківських установах, то при розгляді даної справи по суті судом не здобуто доказів наявності таких коштів;
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 20 травня 2024 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення;
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково;
рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 вересня 2023 року в частині відмовлених позовних вимог ОСОБА_1 про припинення права власності на частку в спільному майні скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено;
припинено право власності ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 ;
в іншій частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 вересня 2023 року залишено без змін;
вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
доводи і вимоги апеляційної скарги позивача стосуються оскарження рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог щодо припинення права власності ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 ; відмови у визнанні об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя - об`єкт незавершеного будівництвом садовий будинок АДРЕСА_5 , що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3221286801:01:058:0524; відмови у визнанні у порядку поділу майна подружжя, за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва 93% готовності, садового будинку загальною площею 294,9 кв. м, з підсобними господарськими будівлями та спорудами, що розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером: 3221286801:01:058:0524, за адресою: АДРЕСА_5 ; відмови у визнанні за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером: 3221286801:01:058:0524, цільове призначення: для колективного садівництва, площею: 0,1211 га, розташовану за адресою: Київська область, Броварський район, с. Пухівка, Садове товариство «Хвиля». Доводи і вимоги апеляційної скарги відповідача стосуються оскарження рішення суду першої інстанції в частині визнання квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 об`єктами права спільної сумісної власності колишнього подружжя;
перевіривши в межах доводів апеляційних скарг правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду у повній мірі не може погодитися з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині, виходячи з наступного;
тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19), від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21);
отже, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних, достовірних та допустимих доказів.
доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про те, що спірні квартири придбавалася за його особисті кошти, а саме: грошові коштів на придбання квартири АДРЕСА_2 він отримав від своєї сестри - ОСОБА_3 , що підтверджується розпискою про отримання грошових коштів у розмірі 23 000 дол. США від 01 квітня 2006 року; на придбання квартири АДРЕСА_1 грошові кошти отримав від своєї матері ОСОБА_4 у розмірі 105 000 дол. США і ці обставини підтвердили свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_18 , які були допитані у судовому засіданні, були предметом перевірки судом першої інстанції, їм надана належна оцінка, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Суд першої інстанції не вважав зазначені розписки доказами, які спростовують презумпцію спільності майна подружжя, оскільки вони не свідчать про те, що саме ці позичені кошти були використані відповідачем для придбання спірних квартир, з урахуванням також того, що на рахунках, відкритих відповідачем на своє ім`я у різних банківських (фінансових) установах станом на 2011-2014 роки були розміщені грошові кошти: у ПАТ «Універсал Банк» станом на 26 грудня 2011 року залишок на рахунку становив - 20 000 грн. 00 коп.; станом на 26 червня 2013 року залишок на рахунку у ПАТ «ВіЕйБі Банк» складав - 45 872 дол. США, 19 центів; 02 червня 2014 року ОСОБА_2 на рахунок, відкритий у ПАТ «ВіЕйБі Банк», внесено грошові кошти у розмірі - 100 000 грн;
колегія суддів апеляційного суду погодилася з таким висновком суду першої інстанції та наголошує, що за приписами частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд першої інстанції правильно також зауважив, що належність квартири АДРЕСА_2 до об`єкту права спільної сумісної власності подружжя також підтверджується й тим, що станом на 20 червня 2008 року відповідач ОСОБА_2 відчужив на користь своїх батьків лише 1/2 частину вказаної квартири. Оскільки належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, відповідачем не надано, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя;
правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим з подружжя, який її спростовує;
вирішуючи спір в частині вимог позивача щодо об`єкта незавершеного будівництва - садового будинку АДРЕСА_5 , суд першої інстанції на підставі наданих сторонами доказів, врахувавши такі обставини, як джерело і час його набуття, зробив обґрунтований висновок про те, що відповідач ОСОБА_2 спростував презумпцію спільності права власності подружжя на вказане майно. Матеріали справи не містять доказів, що будівництво спірного об`єкта нерухомості здійснювалося за час шлюбу і за спільні кошти та працею подружжя;
подані відповідачем в суді першої інстанції письмові докази свідчать про те, що будівництво садового будинку розпочали його батьки ще до укладення шлюбу між сторонами у справі (15 липня 2005 року) і станом на 2006 рік садовий будинок був фактично побудований;
установивши, що відповідачу ОСОБА_2 на підставі нотаріального посвідченого договору дарування земельної ділянки від 12 червня 2008 року належить земельна ділянка з кадастровим номером: 3221286801:01:058:0524, цільове призначення: для колективного садівництва, площею: 0,1211 га, розташована за адресою: Київська область, Броварський район, с. Пухівка, Садове товариство «Хвиля», суд першої інстанції, застосувавши норми матеріального права, зокрема пункт 2 частини першої статті 57 СК України, яким передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 в частині визнання за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером: 3221286801:01:058:0524, цільове призначення: для колективного садівництва, площею: 0,1211 га, розташовану за адресою: Київська область, Броварський район, с. Пухівка, Садове товариство «Хвиля», так як вказана земельна ділянка була подарована відповідачу його матір?ю;
колегія суддів апеляційного суду погодилася з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони належним чином мотивовані, ґрунтується на наявних у справі доказах та правильному застосуванні норм матеріального права;
доводи апеляційної скарги позивача про те, що об`єкт незавершеного будівництва - садовий будинок був збудований сторонами за час шлюбу, спільними зусиллями, про що вказують положення договору дарування земельної ділянки від 12 червня 2008 року, в якому у пункті 1.4. зазначено, що земельна ділянка на час укладення цього договору (2008 рік) була вільна від забудов, були предметом перевірки судом першої інстанції, їм надана належна оцінка, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції;
як вірно зазначено судом першої інстанції, вказана умова договору дарування жодного правового значення не має, не є істотною, є лише ствердженням дарувальниці ( ОСОБА_4 ) та не підтверджена відповідними будівельно-технічними документами;
із дослідженої технічної документації на будинок судом встановлено, що спірний житловий будинок був збудований станом на 2006 рік, тобто, до укладення договору дарування земельної ділянки на користь відповідача;
доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги копії документів долучених третьою особою - ОСОБА_4 до заяви про визнання її третьою особою у справі: технічні паспорти, робочий проект на газопостачання тощо, колегія суддів апеляційного суду відхиляє з огляду на таке. Згідно з цивільним процесуальним законодавством, у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини одинадцятої статті 83 ЦПК України просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 81 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів;
належних та допустимих доказів щодо будівництва спірного об`єкта нерухомості - садового будинку за час шлюбу і за спільні кошти та працею подружжя сторона позивача не надала. З огляду на це доводи позивача по суті вирішення судом спору в оскаржуваній частині, які спростовуються доказами, наданими третьою особою ОСОБА_4 , зводяться до власної незгоди з ухваленим судом рішенням в цій частині й ґрунтуються на припущеннях, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (частина шоста статті 81 ЦПК України). Отже, доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі в цій частині вирішених вимог, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають;
якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21). Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що у період шлюбу відповідач ОСОБА_2 розпорядився належною йому 1/2 часткою квартири квартира АДРЕСА_2 на свій власний розсуд, відчуживши її на користь третіх осіб. Так, 20 червня 2008 року відповідач у справі ОСОБА_2 уклав зі своїми батьками ОСОБА_10 та ОСОБА_4 договір дарування 1/2 частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітенко Ю. М. та зареєстрований у реєстрі за № 2488. За цим правочином ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_10 і ОСОБА_4 прийняли в дар 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . Установивши, що до складу майна, що підлягало поділу, включено майно у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , наявне у відповідача на час розгляду справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 у порядку поділу майна колишнього подружжя, однак дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні вимоги позивача про припинення права відповідача на визначену позивачеві 1/2 частку у спільному майні.
 
Аргументи учасників справи
 
30 грудня 2024 року ОСОБА_5 подала касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_6 , на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2024 року, в якій просила:
            скасувати судові рішення в частині відмови: 
у визнанні об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя - об`єкту незавершеного будівництвом садовий будинок АДРЕСА_5 , що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3221286801:01:058:0524 та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги позивачки і визнати об`єктом спільної сумісної власності;
у порядку поділу майна подружжя та визнання за позивачкою право власності на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва 93% готовності, садового будинку загальною площею 294,9 кв. м, з підсобними господарськими будівлями та спорудами, що розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером: 3221286801:01:058:0524, за адресою: АДРЕСА_5 , та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги позивачки і визнати у порядку поділу майна подружжя, за позивачкою право власності на 1/2 частину;
-           визнання права власності за позивачкою на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером: 3221286801:01:058:0524, цільове призначення: для колективного садівництва, площею: 0,1211 га за адресою: Київська область, Броварський район, с. Пухівка, СТ «Хвиля», та прийняти в цій частині нове рішення і визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину земельної ділянки.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
            відповідач отримав земельну ділянку з кадастровим номером 3221286801:01:058:0524 у власність у 2008 році на підставі договору дарування, що наявний у матеріалах справи. Відповідно до Договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного управління нотаріального округу Київської області Колейчиком В. В. від 12 червня 2008 року за реєстровим №1844, ОСОБА_2 , отримав від ОСОБА_4 земельну ділянку, площею - 0,1211 га, кадастровий номер: 3221286801:01:058:0524, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, с. Пухівка, СТ «Хвиля». Відповідно до п. 1.4 Договору дарування земельної ділянки дарувальниця стверджувала, що на момент укладення цього договору вказана вище земельна ділянка не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена у податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами. Треті особи не мають прав на земельну ділянку. Майно, яке є предметом цього договору, не є спільною сумісною власністю. Земельна ділянка вільна від забудов. Відповідно до пункту 1.5 Договору відчужувана земельна ділянка оглянута Обдаровуваним. Недоліків, які перешкоджають використанню її за цільовим призначенням на момент огляду не виявлено. Претензій до Дарувальниці щодо якісних характеристик відчужуваної земельної ділянки Обдаровуваний не має;
положення Договору дарування підтверджують, що сторонами договору земельна ділянка була оглянута та на ній були відсутні будь-які капітальні споруди, будинки тощо, а земельна ділянка на час укладення такого договору (2008 рік) була вільна від забудов. Лише за під час цього судового спору про поділ майна подружжя, сторона відповідача кардинально змінює свою правову позицію, безпідставно стверджуючи, що об`єкт незавершеного будівництва був збудований його матір`ю - ОСОБА_4 . При цьому стверджуючи, що умова договору дарування про відсутність будинків, споруд на відчужуваній земельній ділянці існувала на той момент (2008 рік), оскільки нотаріуси вчиняли правочини, приховуючи, що на земельній ділянці існує об`єкт нерухомого майна, оскільки на нього відсутній документ що посвідчував право власності на нього, чи документи, що дозволяли виконувати підготовчі будівельні роботи чи дозвіл на початок виконання будівельних робіт. Враховуючи, що предметом доказування в цій справі є, в тому числі, наявність або відсутність нерухомого майна на земельній ділянці, що була подарована відповідачу, судами безпідставно взято до уваги (та покладено в основу судового рішення) твердження відповідача про «ніби» наявність нерухомого майна на земельній ділянці, що була йому подарована. 
відповідач лише за наявності цього судового спору почав стверджувати, пояснюючи цей пункт договору, що таким чином нотаріуси «приховували» наявність нерухомого майна на земельних ділянках що відчужувалися його власниками, оскільки на такі будинки були відсутні дозволи щодо їх будівництва чи документи, що посвідчували право власності на них, на той момент (станом на 2008 рік). Такі твердження та позиція відповідача, з якою погодився суди першої та апеляційної інстанції, суперечить установленій єдиній правозастосовчій практиці;
суд першої інстанції посилається на наявність нотаріальних заяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_10 (батьків, відповідача) про відчуження ділянки на користь позивачки, однак не враховує їх під час прийняття рішення, • що вважаємо безпідставним. В свою чергу, апеляційним судом жодним чином не враховано цю обставину, під час прийняття оскаржуваної постанови. Так, між сторонами був укладений шлюб у 2005 році. ІНФОРМАЦІЯ_3 у подружжя народилась друга дитина - донька ОСОБА_23 . У зв`язку із цим з метою поліпшення житлових умов, подружжям було прийнято рішення про будівництво будинку для подальшого проживання в ньому. Позивачка з відповідачем, отримавши усну згоду від батьків відповідача про будівництво будинку на їх ділянці, з початку 2008 року активно почали будівництво спірного садового будинку, на земельній ділянці що належала, на той час, батькам чоловіка;
12 березня 2008 року ОСОБА_10 (батько відповідача) склав нотаріально посвідчену заяву про те, що йому відомо про намір його дружини ОСОБА_4 продати будь-кому чи подарувати відповідачу або позивачу земельну ділянку, площею 0,121 га, що знаходиться на території Пухівської сільської ради Броварського району Київської області, в садовому товаристві «Хвиля». Ним надано згоду на продаж цієї земельної ділянки за ціну та на умовах, визначених дружиною на власний розсуд, на укладення та нотаріальне посвідчення договору дарування. Також 12 березня 2008 року ОСОБА_4 склала нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила відповідача бути її представником у всіх установах та організаціях, в тому числі органах нотаріату, органах виконавчої влади, місцевого самоврядування, органах земельних ресурсів, БТІ, містобудування та архітектури, та взагалі у будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях з усіх питань, пов`язаних з продажем або даруванням ОСОБА_9 земельної ділянки, площею 0,121 га, що знаходиться на території Пухівської сільської ради Броварського району Київської області, в садовому товаристві «Хвиля», надану для садівництва. Вказані документи підтверджують, що батьки відповідача мали намір продати або подарувати позивачці земельну ділянку. При цьому звертаємо увагу суду, що в жодному документі не йде мова про наявність на земельних ділянках будівництва ні незавершеного, ні завершеного.
12 червня 2008 року ОСОБА_24 дарує земельну ділянку, однак не позивачці, а відповідачу. Позивачка по справі не заперечувала на здійснення такого договору, та навпаки хотіла якнайшвидше здійснити будівництво садового будинку. При цьому, як нами вище вже зазначено, договір дарування містить вказівку про те, що ділянка вільна від забудови. Таким чином, вищенаведені документи спростовують обставини побудови будинку матір`ю відповідача. Адже якби такий будинок станом на 2006 рік було збудовано, то він мав би даруватися також разом із земельною ділянкою і чоловік ОСОБА_24 мав би надавати також згоду на його відчуження разом із земельною ділянкою. Натомість про будинок чи самочинне будівництво мови в жодних документах не йде;
у матеріалах справи наявні: технічний паспорт 2006 року (власник ОСОБА_24 ), технічний паспорт 2021 року (замовник ОСОБА_24 ), довідка Пухівської сільради № 16 від 09 січня 2020 року та проект пуску газу від 2006 року. Щодо вказаних документів звертає увагу на наступне. По-перше, вказані документи не підтверджують право власності на будинок ОСОБА_24 , оскільки не відносяться до документів, що посвідчують право власності, так само як і не підтверджують, що саме ОСОБА_24 здійснювала його будівництво. По-друге, вказані документи суперечать один одному, оскільки в техпаспортах вказується рік будівництва 2006, а в довідці Пухівської сільради - 2001 рік. Ці документи не відносяться до таких, що підтверджують рік побудови. По-третє, якщо б на земельній ділянці був побудований будинок, чи стояв об`єкт незавершеного будівництва він мав бути відчужений разом із земельною ділянкою у власність ОСОБА_2 , однак жодних документів щодо об`єкта нерухомого майна не було підписано. Надто того, на даний час відповідач стверджує, що на його ділянці існує об`єкт нерухомості, що належить не йому, а третій особі - його матері ОСОБА_4 . В такому випадку відповідач мав би надати документ, що підтверджує право користування такою третьою особою земельною ділянкою;
стороною відповідача не виконано вимогу експертів та Броварського міськрайонного суду Київської області про надання додаткових документів, та, як ми вважаємо, навмисно було проігноровано та не надано документи, що підтверджують технічні характеристики об`єкта незавершеного будівництвом, що перебували у його володінні, з метою їх приховання та фактичного блокування експертам належного виконання своїх обов`язків і надання відповідей на питання 4, 6, 7, 8 та 9. Через перешкоди, які чинив відповідач, що включає ненадання документів, недопуск техніка до об`єкту, експерти не змогли надати відповіді на всі поставлені судом запитання, в тому числі і на основне питання - рік побудови садового будинку. Така поведінку відповідача є недобросовісною;
 
06 березня 2025 року  ОСОБА_2 через Електронний суд подав відзив, який підписаний адвокатом Новак Н. Ю., на касаційну скаргу, в якому просив: 
касаційну скаргу залишити без задоволення;
оскаржені судові рішення залишити без змін.
 
Відзив мотивований тим, що:
твердження Касатора, що спірний об`єкт незавершеного будівництва був збудований вже після набуття Відповідачем права власності на земельну ділянку за Договором дарування. На підтвердження згаданого твердження Касатор посилається виключно на зміст пункту 1.4 Договору дарування земельної ділянки від 12 червня 2008 року, за яким спірна земельна ділянка вільна від забудов. Натомість, вирішуючи позовні вимоги в цій частині, суди обґрунтовано виходили з того, що спірний житловий будинок був збудований станом на 2006 рік, про що свідчать досліджені судами дані технічного паспорту, відомості надані органом місцевого самоврядування та робочим проектом на газопостачання, які визнані судами належним та допустимими доказами. Водночас судами встановлено, що на момент дарування земельної ділянки (і на цей час) спірний об`єкт незакінченого будівництва не був введений в експлуатацію;
з правового аналізу згаданих норм, об`єктивно вбачається, що станом на укладення Договору дарування земельної ділянки з кадастровим номером 3221286801:01:058:0524, за адресою: Київська область, Броварський район, Пухівська сільська рада, СТ «Хвиля» (12.06.2008) правовий статус недобудованого об`єкту визначався не як будівля, а як матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва, з огляду на що у пункті 1.4. згаданого Договору було правомірно зазначено, що земельна ділянка вільна від забудов. При цьому згадане застереження свідчить виключно про відсутність на згаданій ділянці прийнятого до експлуатації новоствореного об`єкту. За таких обставин нотаріус для нотаріального посвідчення згаданого Договору дарування земельної ділянки мав перевірити виключно відсутність (наявність) обмежень (обтяжень) за даними Державного земельного кадастру;
відтак, безпідставними є посилання Касатора на правову позицію, що викладена у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2022 в справі №607/5148/20 та постанові Верховного Суду від 21 липня 2022 року по справі №325/653/20 щодо обмежень у застосуванні звичаю, який суперечить договору або актам цивільного законодавства, оскільки зміст Договору дарування земельної ділянки, в тому числі пункту 1.4 у повній мірі відповідали приписам Цивільного кодексу України та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 № 20/5 в редакції станом на укладення Договору дарування;
наведені касатором причини пропуску процесуального строку на касаційне оскарження судових рішень не дають достатніх підстав для визнання їх поважними, оскільки нею надані докази, з яких не вбачається підтвердження поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження.
 
06 березня 2025 року  ОСОБА_4 засобами поштового зв`язку подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила: 
касаційну скаргу залишити без задоволення;
оскаржені судові рішення залишити без змін.
 
Відзив мотивований тим, що:
коли у 2008 році ОСОБА_4 оформлювала Договір дарування земельної ділянки сину, то хотіла подарувати йому і будинок, але нотаріус повідомила, що оскільки будівля не введена в експлуатацію, для неї за законом будівлі не існує, є тільки будівельні матеріали, тому за законом в Договорі треба вказати, що будівлі там немає. Коли ж будівля буде оформлена, тоді ОСОБА_4 зможу і її подарувати сину або залишити у себе;
тільки у 2021 році ОСОБА_4 вирішила завершити виготовлення Технічного паспорту та остаточно ввести в експлуатацію вищенаведену будівлю, для цього провела інвентаризацію та виготовлення Технічного паспорту. Після проведення всіх необхідних заходів я звернулася до реєстраційної служби, з метою введення в експлуатацію будинку і тільки в реєстраційній службі мені стало відомо, що на об`єкт накладено арешт в рамках цивільної справи №759/18856/19. Поки арешт не буде знятий, реєстрація будинку неможлива. Тоді ж, в 2021 році, ОСОБА_4  звернулася до Броварського міськрайонного суду Київської області з Клопотаннями, просила залучити мене до участі у справі та зняти арешт з будинку, надала суду копію технічного паспорту від 2006 року, копію технічного паспорту від 2021 року, копію проекту на газ, копію листа КП КОР «Київське міське бюро технічної інвентаризації», копію витягу з Реєстру будівельної діяльності. Нажаль суд ОСОБА_4 відмовив, хоча ОСОБА_5 до будівництва відношення немає, будувала ОСОБА_4 з покійним чоловіком, всі документи на будівлю зберігаються у неї;
рішення судів по цій справі, що стосуються будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 (зараз АДРЕСА_5 ) підтримує. ОСОБА_4 є пенсіонеркою, часто хворіє, тому участі у справі не брала, подавала клопотання розглядати справу без неї, зараз ця будівля, як страховка на старість.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2025 року: 
поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2024 року;
відкрито касаційне провадження у справі.
 
04 березня 2025 року справа передана судді-доповідачу Крату В. І.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2025 року:
заяву ОСОБА_2 про залишення без розгляду письмових пояснень задоволено;
письмові пояснення ОСОБА_5 від 26 березня 2025 року, які за своїм змістом є доповненням до касаційної скарги, залишено без розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 17 лютого 2025 року вказано, що:
наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17; від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19; від 04 серпня 2022 року у справі № 607/5148/20; від 21 липня 2022 року у справі № 325/653/20; від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц; від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/15-ц; від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17; від 30 січня 2019 року у справі № 454/1678/16-ц; від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц; від 12 лютого 2020 року у справі № 488/3103/17-ц; від 10 листопада 2021 року у справі № 161/14898/19; від 09 грудня 2021 року у справі № 359/8356/18; від 23 червня 2022 року у справі № 463/5746/18; від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18; від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17; від 03 червня 2021 року у справі № 495/5454/17; від 09 листопада 2022 року у справі № 369/8539/19; та постановах Верховного Суду України: від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17; від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15; від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15; від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Аналіз касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржуються в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання спільним майном подружжя садового будинку, та визнання права на 1/2 частку в праві власності на садовий будинок та земельну ділянку, розподілу судових витрат. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються
 
Фактичні обставини 
 
15 липня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у місті Києві зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що складено відповідний актовий запис № 852.
 
У сторін є двоє дітей: 
дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року в справі № 369/14575/18 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/82301198), що набрало законної сили 03 липня 2019 року, розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 
 
10 жовтня 2019 року позивач ОСОБА_9 зареєструвала шлюб з ОСОБА_26 . Прізвище після одруження позивачка змінила на - ОСОБА_27 .
 
12 березня 2008 року ОСОБА_4 склала нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила ОСОБА_2 бути її представником у всіх установах та організаціях, в тому числі органах нотаріату, органах виконавчої влади, місцевого самоврядування, органах земельних ресурсів, БТІ, містобудування та архітектури, та взагалі у будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях з усіх питань, пов`язаних з продажем або даруванням ОСОБА_9 земельної ділянки, площею 0,121 га на території Пухівської сільської ради Броварського району Київської області, в садовому товаристві «Хвиля», надану для садівництва.
 
12 березня 2008 року ОСОБА_10 склав нотаріально посвідчену заяву про те, що йому відомо про намір його дружини ОСОБА_4 продати будь-кому чи подарувати ОСОБА_2 або ОСОБА_9 земельну ділянку, площею 0,121 га на території Пухівської сільської ради Броварського району Київської області, в садовому товаристві «Хвиля». Ним надано згоду на продаж цієї земельної ділянки за ціну та на умовах, визначених дружиною на власний розсуд, на укладення та нотаріальне посвідчення договору дарування.
 
ОСОБА_2 на підставі договору дарування земельної ділянки від 12 червня 2008 року, який укладено між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровуваний), посвідчено приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Колейчиком В. В., зареєстровано у реєстрі за № 1844, належить земельна ділянка, площею 0,121 га (цільове призначення - садівництво), за адресою: Київська область, Броварський район, Пухівська сільська рада, СТ «Хвиля».
 
Згідно з копією Витягу з Державного земельного кадастру на земельну ділянку від 20 травня 2014 року № НВ-3202735102014 земельній ділянці, площею 0,1211, за адресою: Київська область, Броварський район, Пухівська сільська рада, СТ «Хвиля» присвоєно кадастровий номер: 3221286801:01:058:0524.
 
На підставі договору дарування земельної ділянки від 12 червня 2008 року проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,1211, за адресою: Київська область, Броварський район, с. Пухівка, СТ «Хвиля», кадастровий номер: 3221286801:01:058:0524 за ОСОБА_2 . 
 
За повідомленням садівницького товариства «Хвиля» від 10 лютого 2022 року вих.№ 4 земельна ділянка, кадастровий номер: 3221286801:01:058:0524 з розташованим на ній садовим будинком та іншими господарськими спорудами має повну адресу: АДРЕСА_5 . Домогосподарству, що розташоване на цій земельній ділянці присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_6 .
 
Відповідно до Акту обстеження комісії в складі депутата Пухівської сільської ради та двох сусідів від 09 січня 2020 року на території земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_5 , яка належала ОСОБА_4 , були збудовані у 2001 році будинок, літня кухня та сарай. Також проводилися роботи по благоустрою території, внутрішні оздоблювальні роботи у будинку.
 
Згідно з довідкою Пухівської сільської ради Броварського району Київської області від 09 січня 2020 року № 16, - будинок та всі надвірні будівлі, які знаходяться в АДРЕСА_5 , було побудовано у 2001 році на земельній ділянці для садівництва, яка належала ОСОБА_4 .
 
Відповідно до копії технічного паспорту на садовий будинок АДРЕСА_3 , власник ОСОБА_4 , вбачається, що станом на 19 вересня 2006 року, загальна площа будинку (літ.А-2) становила 156,1 кв.м., житлова площа - 79,8 кв.м., допоміжна площа - 76,3 кв.м. Будівельна (баланс.) вартість садового будинку (літ.А-2), сараю (літ.Б), літньої кухні (літ.В) становила - 193 272 грн. 00 коп. Інвентаризаційна вартість - 193 272 грн. 
 
Робочий проект на газопостачання житлового будинку, відомості про пуск газу і одержання інструктажу по безпечному користуванню приладами за адресою: АДРЕСА_3 виготовлялися та надавалися ОСОБА_4 (повідомлення Броварського відділення АТ «Київоблгаз» від 08 грудня 2020 року № 81012-Сл-13449-1220).
 
Згідно копії довідки виконавчого комітету Пухівської сільської ради Броварського району Київської області від 14 липня 2006 року вбачається, що ОСОБА_4 дійсно має садовий будинок в садовому товаристві «Хвиля» і сільська рада не заперечує у підключенні природного газу до садового будинку.
 
Відповідно до копії технічного паспорту на садовий (дачний) будинок АДРЕСА_3 , виданого на ім`я ОСОБА_4 , виготовленого станом на 02 листопада 2021 року, господарство складається з: садового будинку, 2006 року спорудження (літ. А); мансарди, 2007 року спорудження (літ. Амн); прибудови, 2006 року спорудження (літ. а); прибудови, 2007 року спорудження (літ.а1); балкону, 2007 року спорудження; сараю, 2003 року спорудження (літ. Б); літньої кухні, 2006 року спорудження (літ. В); альтанки, 2006 року спорудження (літ. Г); колонки, 2007 року спорудження (№ 1); огорожі, 2007 року спорудження (№ 2); хвіртки, 2007 року спорудження (№3); воріт, 2007 року спорудження (№ 4).
 
За повідомленням Комунального підприємства Київської обласної ради «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» від 02 листопада 2021 року № 1021187 садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_7 змінена згідно з довідкою Пухівської сільської ради від 09 січня 2020 року за № 16) в садовому товаристві «Хвиля» в селі Пухівка Броварського району Київської області має таку технічну характеристику: садовий будинок, 2006 року побудови (літ. А-2); мансарда, 2006 року побудови (літ. Амн); прибудова, 2006 року побудови (літ. а-2); прибудова, 2007 року побудови (літ.а1-2); балкон, 2007 року побудови; сарай, 2003 року побудови (літ. Б); літня кухня, 2006 року побудови (літ. В); альтанка, 2006 року побудови (літ. Г); колонка, 2007 року побудови (№ 1); огорожа, 2007 року спорудження (№ 2); хвіртка, 2007 року спорудження (№ 3); ворота, 2007 року спорудження (№ 4). При проведенні технічної інвентаризації виявлено об`єкти, які відповідно до діючого законодавства вважаються об`єктами самочинного будівництва, а саме: садовий будинок під літерою «А» (загальною площею 294,9 кв. м), сарай під літерою «Б», літня кухня під літерою «В».
 
Відповідно до Акту про відмову в допуску до натурального обстеження житлового будинку від 08 квітня 2021 року, складеного представником позивача ОСОБА_6 та експертом, техніком з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_28 , на виконання договору про надання послуг з інвентаризації нерухомого майна, вимог клопотання судових експертів № КСЕ-19/111-20/54590 від 08 грудня 2020 року, ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області по справі № 759/18856/19 від 28 січня 2021 року про часткове задоволення клопотання експертів та від 29 вересня 2020 року про призначення експертизи, 08 квітня 2021 року, приблизно об 11:00 годині, вони прибули до будинку АДРЕСА_3 , в садівничому товаристві «Хвиля» на території Пухівської сільської ради Київської області, що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: 3221286801:01:058:0524 з метою проведення технічної інвентаризації нерухомого майна та виготовлення технічного паспорту на вказаний житловий будинок. При відвідуванні цього будинку ОСОБА_2 було відмовлено у допуску експерта, техніка з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_29 до натурального обстеження з посиланням на те, що він не є працівником Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.
 
Відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 16 червня 2021 року № КСЕ-19/111-20/54590:
1. величина будівельної готовності об`єкта незавершеного будівництва на території земельної ділянки, кадастровий номер: 3221286801:01:058:0524, площею 0,1211 га, за адресою: АДРЕСА_3 складає (з урахуванням умов, викладених в дослідницькій частині висновку): об`єкта № 1 (2-х поверхового цегляного будинку з мансардним поверхом) не менше 93%; об`єктів № 2 (одноповерхової цегляної господарської будівлі № 1) та № 3 (одноповерхової цегляної господарської будівлі № 2) - не менше 97%. 2;
2. відсутність правовстановлюючих документів, технічного паспорту БТІ на об`єкт незавершеного будівництва, дати, на яку необхідно провести дослідження, унеможливлює ідентифікацію об`єкта дослідження та проведення подальших розрахунків його ринкової вартості;
3. площа земельної ділянки, необхідної для обслуговування об`єкту незавершеного будівництва, розташованого на земельній ділянці, кадастровий номер: 3221286801:01:058:0524, площею 0,1211 га, за адресою: АДРЕСА_3 , становить 0,0128 га;
4. поділ об`єкта незавершеного будівництва, розташованого на земельній ділянці, кадастровий номер: 3221286801:01:-58:0524, площею 0,1211 га, за адресою: АДРЕСА_3 , в натурі у рівних частках між сторонами спору по 1/2 кожному можливий, проте, визначити варіанти розподілу вказаного об`єкта незавершеного будівництва у відповідності до вимог нормативних документів не видається за можливе в зв`язку з відсутністю проектної та технічної документації на об`єкт;
5. здійснити поділ на дві рівні частини земельної ділянки з кадастровим номером 3221286801:01:058:0524, площею 0,1211 га: по 1/2  ОСОБА_5 та 1/2 ОСОБА_2 , з урахуванням поділу об`єкта незавершеного будівництва, розташованого на цій земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 не видається за можливе, оскільки технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на дослідження не надавалась та визначення варіантів поділу об`єкта незавершеного будівництва не виконано;
6. визначити, в який саме період часу побудований об`єкт незавершеного будівництва на території земельної ділянки, кадастровий номер: 3221286801:01:058:0524, площею 0,1211 га, за адресою: АДРЕСА_3 та з якого часу він фактично експлуатується, за результатами візуально-інструментального обстеження та згідно документальних даних не видається за можливе в зв`язку з відсутністю відповідних методик, затверджених у встановленому порядку, та документації, дані якої підтверджували б проведення робіт у конкретний період;
7. не вдається за можливе визначити, які саме будівельні роботи проводилися на земельній ділянці, кадастровий номер: 3221286801:01:058:0524, площею 0,1211 га, за адресою: АДРЕСА_3 з 20 червня 2008 року по теперішній час в зв`язку з відсутністю документації, дані якої підтверджували б проведення робіт у конкретний період;
8. не вдається за можливе визначити, які саме матеріали використовувались при будівництві будівель, які розташовані на території земельної ділянки, кадастровий номер: 3221286801:01:058:0524, площею 0,1211 га, за адресою: АДРЕСА_3 , з 20 червня 2008 року по теперішній час, оскільки на дослідження не надані документи, що могли б підтвердити їх застосування;
9. не видається за можливе визначити вартість матеріалів, що використовувались при будівництві будівель, які розташовані на території земельної ділянки, кадастровий номер: 3221286801:01:058:0524, площею 0,1211 га, за адресою: АДРЕСА_3 з 20 червня 2008 року по теперішній час, оскільки на дослідження не надані документи, що могли б підтвердити їх застосування та в зв`язку з тим, що фактично використані матеріали при будівельних роботах не розглядаються окремо, а являють собою суцільну інженерну споруду, кожен елемент якої нерозривно пов`язаний з суміжними частинами, та станом на час проведення дослідження не можуть підлягати ідентифікації в якості будівельних матеріалів.
 
Судом першої інстанції за клопотанням учасників справи допитувалися свідки.
Свідки з боку позивачки пояснили:
свідок ОСОБА_12 показала, що позивача знає зі школи, з відповідачем познайомилася у 2013-2014 роках, вони товаришували сім`ями. У 2016-2017 роках вона гостювала у будинку сторін у селі Пухівка, на той час будинок був збудований. Їй відомо, що квартира по АДРЕСА_4 була придбана колишнім подружжям ОСОБА_13 по переуступці. Батько ОСОБА_5 матеріально допомагав сторонам у будівництві будинку у селі Пухівка;
свідок ОСОБА_14 колега позивачки, показала, що ОСОБА_5 працювала ветеринаром у клініці, відповідач займався підприємницькою діяльністю з обробки дерева. Їй відомо, що ОСОБА_13 будували будинок, позивач також давала і їй поради щодо будівництва. Зі слів ОСОБА_5 їй відомо, що кошти на будівництво будинку остання брала у своїх батьків;
свідок ОСОБА_15 показала, що є власником земельної ділянки та будинку у СТ «Хвиля», що знаходяться по сусідству зі спірним будинком. Позивача знає з 2008 року. З матір`ю відповідача познайомилася два роки тому, раніше її не бачила. Влітку 2005 року на земельній ділянці нічого не було, знаходилася лише коробка, будівельний пісок. У 2007 році ОСОБА_2 побудував гараж, а у 2008 році вже був збудований будинок. При виконанні оздоблювальних робіт вона бачила ОСОБА_2 . Зі слів ОСОБА_5 їй відомо, що коштами для здійснення будівництва їй допомагали батьки;
свідок ОСОБА_16 , кума сторін, показала, що сім`я ОСОБА_13 двічі зверталася до неї з питань позики коштів, так у 2010 році просили 3 000 дол. США для будівництва даху у будинку у селі Пухівка, а потім 1 000 дол. США. У селі Пухівка вона була у 2009 році, на той час будинок вже був.
 
свідки з боку відповідача пояснили:
свідок ОСОБА_18 , подруга сестри відповідача та третьої особи ОСОБА_3 показала, що відповідача знає з 1990 років, була свідком передачі йому грошових коштів у розмірі- 23 000 дол. США для придбання квартири. Підтвердила, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 існувала домовленість про передачу квартири у разі неповернення коштів. Їй відомо, що ОСОБА_2 кошти не повернув;
свідок ОСОБА_19 , сусід по СТ «Хвиля» показав, що будинок у селі Пухівка був збудований батьками відповідача ОСОБА_13 . Свій будинок збудував раніше, при цьому будівельники, які працювали у нього перейшли до ОСОБА_13 . У 2002-2004 роках проводилася газифікація будинків, збиралися кошти по вулиці. Будівництво будинку було завершено у 2005-2006 роках;
свідок ОСОБА_11 показав, що надавав у боргу відповідачу грошові кошти у розмірі - 12 000 євро для придбання транспортного засобу. Кошти відповідач йому не повернув з підстав їх стягнення у примусовому порядку до суду не звертався. Між ними існувала домовленість, що у разі не повернення коштів, відповідач віддасть автомобіль;
свідок ОСОБА_20 показала, що станом на 2008 рік вона працювала брокером та була присутня при написанні розписки про передачу ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі - 105 000 дол. США ОСОБА_21 . Грошові кошти передавалися у доларах США;
свідок ОСОБА_22 показала, що у 2000 році вона придбала три земельні ділянки у СТ «Хвиля», дві з яких суміжні з земельною ділянкою ОСОБА_4 . На момент придбання нею земельних ділянок у ОСОБА_13 вже був готовий будинок, у кінці 2000 року збудований дах, у 2002 році вставлені вікна та двері. У 2006 році проведено газифікацію будинку. У 2007 році вона побачила ОСОБА_2 з дружиною та донькою. Уточнила, що будівництвом будинку займалися батьки відповідача, останній привозив будматеріали.
 
Позиція Верховного Суду
 
Щодо позовної вимоги про визнання садового будинку об`єктом спільної сумісної власності сторін
 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
 
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
 
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
 
У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).  В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи (див. пункти 41, 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).
 
При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).
 
У справі, що переглядається: 
            суди не врахували, що метою сторін є поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу. Тому позовні вимоги про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності не є належним способом захисту прав сторін на такий поділ;
            тому судові рішення в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання садового будинку об`єктом спільної сумісної власності сторін змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови, оскільки суди відмовили в їх задоволенні з інших мотивів.
 
Щодо позовних вимог про відмову у визнанні права на 1/2 частку в праві власності на садовий будинок та земельну ділянку
 
Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).
 
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
 
Об`єднана палата зауважувала, що розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).
 
Слід розмежовувати матеріальну та процесуальну добру совість як за сферою застосування, так і наслідками. Матеріальна добра совість регулюється, зокрема, пунктом 6 статті 3 ЦК України, а процесуальна, зокрема, статтею 44 ЦПК України (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)).
 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
 
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).
 
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип доброї совісті не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).
 
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), є проявом принципу доброї совісті та базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)).
 
Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права (DCFR) вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18)).
 
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19)).
 
Якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права власності, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2022 року в справі № 126/2200/20 (провадження № 61-10017св22)).
 
Проявом доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) є те, що якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності, право на частку в спільній власності), добровільно висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від належного їй майнового права, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. У випадку, якщо особа  добровільно відмовилася від видачі свідоцтва про права на частку в праві спільної сумісної власності, а у подальшому змінила своє рішення та звертається із заявою про видачу такого свідоцтва та про оспорення свідоцтва про право на спадщину, в яке включено таке майно, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)).
 
Аналіз матеріалів справи свідчить, що в нотаріально посвідченому договорі дарування від 12 червня 2008 року земельної ділянки встановлено, що:
дарувальниця стверджує, що на момент укладання цього договору вказана вище земельна ділянка не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена у податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами. Треті особи не мають прав земельну ділянку. Майно, яке є предметом цього договору, не є спільною сумісною власністю. Земельна ділянка вільна від забудов (пункт 1.4. договору дарування);
відчужувана земельна ділянка оглянута обдаровуваним. Недоліків, які перешкоджають використанню її за цільовим призначенням на момент огляду не виявлено. Претензій до Дарувальниці щодо якісних характеристик відчужуваної земельної ділянки обдаровуваний не має (пункт 1.5. договору дарування) (див.: а. с. К115, том 3).
 
Сторони договору можуть погодити перелік запевнень, що надаються стороною або сторонами щодо обставин, які мають значення для укладення, виконання або припинення такого договору. Сторона, яка умисно або з необережності надала іншій стороні неправдиві запевнення про обставини, що мають значення для укладення, виконання або припинення договору, зобов`язана відшкодувати стороні, яка покладалася на такі запевнення, збитки, завдані у зв`язку з неправдивістю таких запевнень, якщо інше не передбачено договором (статті 650-1 ЦК України).
 
Обміркувавши викладене, касаційний суд зауважує, що:
            парламент на рівні ЦК внормував застосування конструкції запевнень сторонами договору. Вони можуть бути досить різноманітними: запевнення щодо сторони договору, осіб які діють від її імені, пов`язаних осіб; запевнення про обставини, що правову «долю» договору (зокрема, щодо переважного права, щодо згоди іншого з подружжя; запевнення стосовно майна права на яке переходять на підставі договору; 
            неправдивість запевнень у відносинах між сторонами договору, в якому містяться ці запевнення, може зумовлювати; (а) відшкодування стороні, яка покладалася на такі запевнення, збитків, завданих у зв`язку з неправдивістю таких запевнень; (б) настання інших наслідків передбачених договором;
            законодавець не визначив правових наслідків для тієї ситуації, якщо інші суб`єкти покладаються на відповідні запевнення (зокрема, при поділі майна подружжя);
цей суд неодноразову звертав увагу, що собою представляє доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) та вказував, що поведінкою, яка суперечить добрій совісті та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них;
            під час спорів про поділ майна подружжя досить часто існують спроби в учасників цивільного обороту використати приватно-правовий інструментарій для того, щоб сформувати пасив (боргів), виключити певне майно з поділу на час виникнення (існування) спору (спорів) про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Приватне право не може толерувати такі спроби учасників цивільного обороту;
якщо пов`язані чи афілійовані особи, наприклад, родичі (мати і син), вчиняють нотаріально посвідчений договір дарування земельної ділянки в 2008 році, що містить запевнення дарувальника (мати) про те, що земельна ділянка вільна від забудов та про огляд земельної ділянки обдаровуваним (син, який на час укладення договору дарування перебував у шлюбі), під час спору в 2019 році між подружжям про поділ майна з метою виключення садового будинку, який знаходиться на земельній ділянці, з поділу, стверджують про його будівництво в 2006 році, то очевидно, що це суперечить їх попередній поведінці і дарувальник (мати, третя особа) та обдаровуваний (син, відповідач) діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно другого із подружжя.
 
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
 
До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).
 
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).
 
Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).
 
В доктрині зазвичай виокремлюється компенсаційна функція приватного права, яка спрямована на відновлення порушених цивільних прав і полягає в наданні таких засобів (зазвичай, грошей), завдяки яким це стало б можливим. Так, при пошкодженні майна особи сплачується його вартість або гроші, необхідні для ремонту; при завданні шкоди здоров`ю особи - кошти для лікування, протезування, реабілітації тощо; при поширенні неправдивої інформації про особу - її спростування та грошова компенсація моральної шкоди та ін. «Сompensare» (з лат.)) означає відшкодовувати або урівноважувати. По своїй суті компенсація в приватному праві - це певні дії задля справедливого «урівноваження» майнової чи немайнової втрати (внаслідок, наприклад, завдання шкоди чи припинення повністю або частково певного суб`єктивного права) шляхом сплати особі грошей, як загального еквіваленту всіх цінностей, або передання їй будь-якого майна такого роду, якості та вартості, що дадуть змогу «залагодити» понесену втрату. Саме тому цивільний закон конструкцій безкомпенсаційного припинення права приватної власності на земельну ділянку (чи права на частку) на підставі рішення суду у справах про поділ спільного майна подружжя або про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі не містить. При цьому, вирішення такого спору не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації і про гарантії її отримання або ж звертатися до суду з відповідним позовом в іншій справі. Як наслідок у цих справах об`єкт нерухомості, який розташований на земельній ділянці, що належить на праві приватної власності одному з подружжя, залишається у власності подружжя, який є власником земельної ділянки, а інший з подружжя має право вимагати виплати грошової компенсації понесених під час перебування у шлюбі затрат на поліпшення належного подружжю майна або врахування відповідної компенсації при поділі іншого майна подружжя. Саме через рішення про стягнення відповідної компенсації суд справедливо «урівноважує» інтереси подружжя. При цьому не виключається поділ подружжям в натурі будинку, будівлі, споруди, що є спільною сумісною власністю подружжя, який знаходиться на такій земельній ділянці, та набуття особою, яка не мала права власності на земельну ділянку. Проте таке припинення права приватної власності відповідача на земельну ділянку (на частку у праві) за вимогою другого з подружжя можливе за умови одночасного присудження власнику грошової компенсації замість його частки у праві власності на земельну ділянку або врахування відповідної компенсації вартості земельної ділянки (її частки) при поділі іншого майна подружжя. Тому за вимогою другого з подружжя про припинення права приватної власності відповідача на земельну ділянку (на частку у праві) судам слід вирішувати питання щодо попереднього внесення позивачем відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду за правилом частини п`ятої статті 71 СК України, що є гарантією відшкодування власнику вартості такої частки (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2024 року в справі № 369/3056/21 (провадження № 61-8040св23)).
 
У справі, що переглядається:
            суди при відмові у визнанні права на 1/2 частку в праві власності на садовий будинок та земельну ділянку вважали, що спірний будинок був збудований станом на 2006 рік, про що свідчать дані технічного паспорту, відомості надані органом місцевого самоврядування та робочий проект на газопостачання. Подані стороною відповідача докази щодо побудови житлового будинку станом на 2006 рік, позивачкою не спростовані. У визначеному законом порядку, право власності на житловий будинок не зареєстровано. Заявляючи вимогу про визнання права власності на 1/2 частику будинку позивачка також посилається на пункт 1.4 договору дарування від 12 червня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом, за яким дарувальниця ( ОСОБА_4 ) стверджує, що земельна ділянка вільна від забудови. Вказана умова договору жодного правового значення не має, не є істотною, є лише ствердженням дарувальниці та не підтверджена відповідними будівельно-технічними документами;
суди не врахували, що поведінкою, яка суперечить добрій совісті та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них;
            суди не звернули уваги, що під час спорів про поділ майна подружжя досить часто існують спроби в учасників цивільного обороту використати приватно-правовий інструментарій для того, щоб сформувати пасив (боргів), виключити певне майно з поділу на час виникнення (існування) спору (спорів) про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Приватне право не може толерувати такі спроби учасників цивільного обороту;
суди не врахували, що якщо пов`язані чи афілійовані особи, наприклад, родичі (мати і син), вчиняють нотаріально посвідчений договір дарування земельної ділянки в 2008 році, що містить запевнення дарувальника (мати) про те, що земельна ділянка вільна від забудов та про огляд земельної ділянки обдаровуваним (син, який на час укладення договору дарування перебував у шлюбі), під час спору в 2019 році між подружжям про поділ майна з метою виключення садового будинку, який знаходиться на земельній ділянці, з поділу, стверджують про його будівництво в 2006 році, то очевидно, що це суперечить їх попередній поведінці і дарувальник (мати, третя особа) та обдаровуваний (син, відповідач) діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно другого із подружжя;
суди не звернули уваги, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. З урахуванням обставин цієї справи, зокрема, змісту пунктів 1.4., 1.5. нотаріально посвідченого договору дарування від 12 червня 2008 року земельної ділянки, суперечливої поведінки дарувальника (матері, третя особа) та обдаровуваного (син, відповідач), тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя несе саме відповідач.
 
За таких обставин, суди по суті вказані вимоги не розглянули та зробили передчасний висновок щодо визнання права на 1/2 частку в праві власності на садовий будинок та земельну ділянку. Тому оскаржені рішення в цій частині належить скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
 
Касаційний суд відхиляє аргумент відзиву  ОСОБА_2 на касаційну скаргу про те, що наведені позивачкою причини та докази пропуску процесуального строку на касаційне оскарження судових рішень, оскільки питання поновлення строку вирішено в ухвалі Верховного Суду від 17 лютого 2025 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/125326099), з урахуванням поданих ОСОБА_2 через підсистему Електронний суд 24 січня 2025 року, 04 лютого 2025 року та 05 лютого 2025 року заяв, які підписано представником Новак Н. Ю., у яких він просив відмовити ОСОБА_5 у задоволенні клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження та відмовити у відкритті касаційного провадження.
 
Висновки щодо розподілу судових витрат
 
Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України). 
 
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що:
«згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, такий обов`язок у випадку передачі справи на новий судовий розгляд не покладено. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи.
З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступає від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 756/2157/15-ц. У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
 
Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судові рішення в оскарженій частині частково ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу слід задовольнити частково; судові рішення в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання садового будинку об`єктом спільної сумісної власності сторін, змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови; судові рішення в частині відмови у визнанні права на 1/2 частку в праві власності на садовий будинок та земельну ділянкуі розподілу судових витрат скасувати та справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями  400, 409, 410, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 , яка підписана представником ОСОБА_6 , задовольнити частково.
 
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання садового будинку об`єктом спільної сумісної власності сторін, змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
 
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2024 року в частині відмови у визнанні права на 1/2 частку в праві власності на садовий будинок та земельну ділянку і розподілу судових витрат скасуватита справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 вересня 2023 року та постанова Київського апеляційного суду від 20 травня 2024 року в скасованих частинах втрачають законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                        В. І. Крат
 
Судді:                                                                                         Д. А. Гудима
 
І. О. Дундар
 
                                                                                                  Є. В. Краснощоков
 
П. І. Пархоменко