ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року	Львів	Справа № 460/12446/24 пров. № А/857/34023/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Затолочного В.С.,
суддів:                                                            Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження в електронній формі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року у справі № 460/12446/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Комшелюк  Т.О. у м. Рівне у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження (без повідомлення сторін), дата складення повного тексту судового рішення 25 листопада 2024 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також – ОСОБА_1 , позивач) звернулася з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі також – ГУ ПФУ в Рівненській області, відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі також – ГУ ПФУ в Житомирській області, відповідач 2), в якому просила суд: 
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Житомирській області № 172550008368 від 16.07.2024 року про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 ; 
- зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 05 липня 2024 року, зарахувавши до стажу роботи періоди: з 25.04.1988 по 02.10.2000, періоди з 01.05.1999 по 30.06.1999, з 01.09.2000 по 30.11.2000, з 01.10.2000 по 10.10.2000, період роботи з 06.09.1979 по 01.03.1980 відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 20.03.1980 року, оскільки записи внесено на підставі довідки № 02 від 11.03.1980, період роботи з 20.03.1980 по 27.01.1982 відповідно до уточнюючої довідки № 27 від 10.06.2024, період навчання з 01.09.1976 по 30.06.1979 відповідно до диплому НОМЕР_2 .
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Житомирській області № 172550008368 від 16.07.2024 року про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язано ГУ ПФУ в Рівненській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 06.07.2024, зарахувавши до її страхового стажу періоди роботи з 06.09.1979 по 01.03.1980, з 20.03.1980 по 27.01.1982, з 26.02.1982 по 10.09.1983, з 03.10.2000 по 10.10.2000, період навчання з 01.09.1976 по 30.06.1979.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням в частині задоволених позовних вимог, його оскаржив відповідач 1, оскільки вважає, його необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційних вимог, вказує, що ГУ ПФУ в Рівненській області не здійснювало розгляд заяви позивача, не приймало рішення про відмову у призначенні пенсії, а тому відсутні правові та фактичні обставини для задоволення щодо нього позовних вимог. Звертає увагу суду, що не зараховано період роботи з 06.09.1979 по 01.03.1980 відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 20.03.1980 року, оскільки записи внесено на підставі довідки № 02 від 11.03.1980, яка відсутня. Не зараховано період роботи з 20.03.1980 по 27.01.1982 відповідно до уточнюючої довідки № 27 від 10.06.2024 та період навчання з 01.09.1976 по 30.06.1979 відповідно до диплому НОМЕР_2 , оскільки зазначено прізвище ОСОБА_2 , що не відповідає паспортним даним ОСОБА_3 . Не взято до уваги довідку № 212 від 25.02.2010 про одруження та зміну прізвища з ОСОБА_4 (рос. мовою) на ОСОБА_5 (рос. мовою), оскільки документи, необхідні для призначення, зокрема, про стаж роботи до 31.12.1991, уточнюючі довідки про пільговий характер роботи, про навчання, про цивільний стан особи та інші документи враховуються при призначенні пенсії у разі проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Не зараховано період роботи з 26.02.1982 по 11.03.1985 відповідно до уточнюючої довідки № 10/20/989 від 11.03.2020, оскільки зазначено прізвище ОСОБА_2 , що не відповідає паспортним даним ОСОБА_3 , а також документи, необхідні для призначення, зокрема, про стаж роботи до 31.12.1991, уточнюючі довідки про пільговий характер роботи, про навчання, про цивільний стан особи та інші документи враховуються при призначенні пенсії у разі проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Таким чином, відповідач 1 вважає оскаржуване рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу правомірним, оскільки таке прийнято у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.
Позивач та відповідач 2 не скористалися правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 КАС України.
У відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог учасниками справи не оскаржується, а тому в силу приписів частини першої статті 308 КАС України не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Судом першої інстанції правильно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 08.07.2024 звернулася до територіального управління Пенсійного фонду України з заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі також – Закон № 1058-IV).
За принципом екстериторіальності вказана заява та додані до неї документи розглядалися ГУ ПФУ в Житомирській області.
Рішенням від 16.07.2024 №172550008368 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком. Зазначено, що вік заявника становить 63 роки. Страховий стаж 11 років 8 місяців 23 дні (за необхідних – 28 років (частина перша статті 26 Закону № 1058-IV), від 21 року (частина друга статті 26 Закону № 1058-IV)). 
За доданими документами до страхового стажу не зараховано всі періоди трудової діяльності відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 20.03.1980 року, оскільки в трудовій книжці на титульній сторінці виправлене прізвище з ОСОБА_5 (рос. мовою) на ОСОБА_4 (рос. мовою) на підставі свідоцтва про розлучення, номер та дата видачі не зазначені. Не зараховано період роботи з 25.04.1988 по 02.10.2000, оскільки в трудовій книжці назва підприємства при прийняті на роботу не відповідає назві підприємства на печатці, якою завірено запис про звільнення та відсутня довідка про перейменування підприємства. За даними реєстру застрахованих осіб зараховано періоди з 01.05.1999 по 30.06.1999, з 01.09.2000 по 30.11.2000, з 01.10.2000 по 10.10.2000. Не зараховано період роботи з 06.09.1979 по 01.03.1980 відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 20.03.1980 року, оскільки записи внесено на підставі довідки № 02 від 11.03.1980, яка відсутня. Не зараховано період роботи з 20.03.1980 по 27.01.1982 відповідно до уточнюючої довідки № 27 від 10.06.2024, оскільки зазначено прізвище ОСОБА_2 , що не відповідає паспортним даним ОСОБА_3 . Не зараховано період навчання з 01.09.1976 по 30.06.1979 відповідно до диплому НОМЕР_2 , оскільки зазначено прізвище ОСОБА_2 , що не відповідає паспортним даним ОСОБА_3 . Не взято до уваги довідку № 212 від 25.02.2010 про одруження та зміну прізвища з ОСОБА_4 (рос. мовою) на ОСОБА_5 (рос. мовою), оскільки документи, необхідні для призначення, зокрема, про стаж роботи до 31.12.1991, уточнюючі довідки про пільговий характер роботи, про навчання, про цивільний стан особи та інші документи враховуються при призначенні пенсії у разі проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Не зараховано період роботи з 26.02.1982 по 11.03.1985 відповідно до уточнюючої довідки № 10-20/989 від 11.03.2020, оскільки зазначено прізвище ОСОБА_2 , що не відповідає паспортним даним ОСОБА_3 , а також документи, необхідні для призначення, зокрема, про стаж роботи до 31.12.1991, уточнюючі довідки про пільговий характер роботи, про навчання, про цивільний стан особи та інші документи враховуються при призначенні пенсії у разі проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. За даними реєстру застрахованих осіб зараховано всі періоди трудової діяльності.
24.07.2024 позивач звернулася до пенсійного органу та надала додаткові документи на підтвердження наявності необхідного страхового стажу.
Протоколом призначення пенсії, доданим до відзиву на позовну заяву, підтверджується, що позивачу з 06.07.2024 призначено пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV, виходячи з тривалості стажу – 23 роки 8 місяців 21 день (рішення № 172550008368 від 02.08.2024).
Не погоджуючись з відмовою відповідача та вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ефективним захистом порушеного права позивача буде визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Житомирській області № 172550008368 від 16.07.2024 року про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 ; зобов`язання ГУ ПФУ в Рівненській області здійснити перерахунок пенсії позивача з 06.07.2024, зарахувавши до її страхового стажу періоди роботи з 06.09.1979 по 01.03.1980, з 20.03.1980 по 27.01.1982, з 26.02.1982 по 10.09.1983, з 03.10.2000 по 10.10.2000, період навчання з 01.09.1976 по 30.06.1979.
Апеляційний суд частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції і, надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, зазначає наступне.
Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (частина перша та друга статті 46 Конституції України).
Умови і порядок пенсійного забезпечення громадян України визначаються законодавством про пенсійне забезпечення, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, закону про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні (частина перша статті 4 Закону № 1058-IV).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону №1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж. 
У цій справі спірним є питання зарахування до страхового стажу позивача період роботи з 06.09.1979 по 01.03.1980, з 20.03.1980 по 27.01.1982, з 26.02.1982 по 10.09.1983, період навчання з 01.09.1976 по 30.06.1979.
Зі змісту рішення відповідача 2 від 16.07.2024 слідує, що такі періоди не зараховані, оскільки прізвище на підтверджуючих документах « ОСОБА_2 / ОСОБА_4 » не відповідає паспортним даним – прізвище « ОСОБА_3 » та у зв`язку з виправленням прізвища та титульній сторінці трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 20.03.1980 з « ОСОБА_5 » (рос. мовою) на « ОСОБА_4 » (рос. мовою) на підставі свідоцтва про розлучення номер та дата якого не зазначені.
Так, згідно з частиною першою статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною другою статті 24 Закону № 1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. 
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду до прийняття Закону №1058-IV регулював Закон України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (надалі також - Закон № 1788-ХІІ).
Приписами статті 56 Закону № 1788-XII визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до статті 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання статті 62 Закону № 1788-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою від 12 серпня 1993 р. № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» затвердив Порядок № 637 (далі також – Порядок № 637).
Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
В силу вимог абзацу першого пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Тобто, законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.04.2020 у справі № 159/4315/16-а та від 26.04.2021 у справі № 348/2180/16-а.
Наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 № 58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі також - Інструкція № 58).
Відповідно до пункту 1.1 Інструкції № 58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідно до пункту 2.4. Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи виконуються арабськими цифрами; записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
У пункті 2.6 Інструкції № 58 зазначено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
До прийняття наведеної вище Інструкції № 58 порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, регламентувався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 № 162, правилами якої було також передбачено, що трудова книжка є основним документом трудової діяльності робочих і службовців, а усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Аналіз вказаних нормативно-правових актів дає підстави для висновку про те, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств. Відтак, неналежне ведення трудової книжки не може позбавити особу права на включення періодів роботи до страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.
Крім того, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 у справі № 677/277/17.
Отже, аналіз наведених норм та релевантної судової практики правозастосування свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.
Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення його трудової книжки та бухгалтерських документів на підприємстві, тому неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах.
В даному контексті слід зазначити, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи і визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Аналогічний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 17.07.2018 року у справі № 220/989/17.
При цьому, відповідач 2 не був позбавлений права, в разі наявності певних розбіжностей у документах, чи відсутності окремих документів в архівних установах, для підтвердження стажу роботи, звертатись із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, з метою отримання інформації, в тому числі, уточнюючої довідки чи документів, які містять відомості про періоди роботи, характер праці, тривалість трудоднів тощо. У спірному випадку орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для вжиття необхідних заходів щодо встановлення наявності чи відсутності у позивача трудового стажу за спірні періоди роботи позивача. Однак, відповідачем не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити страховий стаж позивача.
За правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 754/14898/15-а, не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальною обставиною є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Так, в постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 687/975/17 викладена правова позиція, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Окрім того, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Водночас, суд першої інстанцій встановив, що трудовою книжкою позивача серії НОМЕР_1 (дата заповнення – 20.03.1980) підтверджується, що позивач:
- запис № 1 - навчалася в СПТУ № 6 міста Кременчук з 01 вересня 1976 року по 25 липня 1979 року (диплом НОМЕР_2 );
- запис № 2 - працювала зав. клубом с. Немирівка Червоноармійського районного відділу культури з 06 вересня 1979 року по 01 березня 1980 року (довідка від 11.03.1980 № 02);
- запис № 3 від 20.03.1980 – прийнята на роботу в Червоноармійський фурнітурний завод в цех № 1 збиральником технічних виробів і деталей по 1- му розряду (наказ № 71к від 20.03.1980);
- запис № 4 від 08.04.1980 – переведена токарем в тому ж цеху 3-го розряду (наказ № 97к від 08.04.1980);
- запис № 5 від 10.06.1981 - переведена збиральником технічних виробів і деталей в тому ж цеху (наказ № 167к від 10.06.1981);
- запис № 6 від 27.01.1982 – звільнена по ст. 36 КЗпП УРСР за згодою сторін у зв`язку зі зміною місця проживання (наказ № 26к від 27.01.1982).
Вказані записи є чіткими, послідовними, виправлень не містять, спосіб внесення записів у трудову книжку позивача за період її трудової діяльності не дає підстав вважати суду, що мали місце будь-які неправомірні дії з метою штучного (безпідставного) формування стажу позивача.
Суд погоджується з доводами відповідача 1, що на титульній сторінці вказаної трудової книжки міститься виправлення у прізвищі позивача, а саме зазначено прізвище « ОСОБА_5 » (рос. мовою) замість « ОСОБА_4 » (рос. мовою).
Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 22.02.2010 (видане повторно) підтверджується, що прізвищем позивача при народженні було « ОСОБА_2 ».
Згідно довідки про укладення шлюбу № 212 від 25.02.2010, виданої відділом Усть-Ілімському району та м. Усть-Ілімську управління служби РАЦС Іркутської області в архіві вказаного відділу є запис акту про укладення шлюбу № 56 від 06.10.1983. Після укладення шлюбу позивачу присвоєно прізвище « ОСОБА_5 ».
Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 21.02.1993 підтверджується, що після укладення шлюбу позивач змінив прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_3 ».
Таким чином, зміна паспортних даних позивача підтверджується належними та допустимими доказами.
Також відповідач 2 зауважив, що частину документів, зокрема, довідку № 212 від 25.02.2010 та довідку № 10/20/989 від 11.03.2020 ним буде враховано у разі проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.
Апеляційний суд враховує, що за приписами статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, ратифікованої із застереженнями Законом № 240/94-ВР від 10.11.94, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції та за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін і доказовою силою офіційних документів.
1 грудня 2022 року прийнято Закон України № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі також - Закон № 2783-IX), яким керуючись положеннями статті 62 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, статті 24 Закону України «Про міжнародні договори України», зупинено у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР. Вирішено керуючись положеннями статті 54 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, статті 84 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, статті 24 Закону України «Про міжнародні договори України», вийти з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР.
Отже, Законом № 2783-IX зупинено дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчинену від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифіковану Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, тому до документів, виданих на території Російської Федерації, при їх пред`явленні на території України застосовуванню підлягала вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року, яка є чинною у відносинах України з Російською Федерацією.
Водночас 4 лютого 2023 р. Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав», якою установлено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 р. такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX затверджено Указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому Законами України неодноразово затверджувалися Укази Президента України про продовження дії воєнного стану в Україні та на час розгляду цієї справи воєнний стан в Україні триває.
Станом на 24 лютого 2022 року не прийняті до уваги пенсійним органом документи, видані на території Російської Федерації, приймалися на території України без спеціального посвідчення в силу Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, дія якої була зупинена лише Законом №2783-IX, тому надані позивачем документи підлягають прийняттю на території України без спеціального посвідчення (проставлення апостиля).
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідачем при розгляді заяви позивача протиправно не прийнято до уваги довідки № 10-20/989 від 11.03.2020, № 212 від 25.02.2010, а також не враховано період роботи з 20.03.1980 по 27.01.1982, з 26.02.1982 по 10.09.1983, період навчання з 01.09.1976 по 30.06.1979.
В силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у вищенаведених постановах Верховного Суду під час вирішення наведеного спору.
Дослідивши копію трудової книжки позивача та інші матеріали справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у сукупності встановлених у справі обставин оскаржуване в даній справі рішення про відмову у призначенні пенсії з врахуванням частини другої статті 2 КАС України, прийняте необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому підлягає до скасування.
Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач 2 як суб`єкт владних повноважень в ході розгляду справи не довів правомірність своєї поведінки в спірних правовідносинах. 
Оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
При цьому, суд першої інстанції, дійшовши правильного висновку про наявність у позивача права на зарахування до загального страхового стажу періодів роботи з 06.09.1979 по 01.03.1980, з 20.03.1980 по 27.01.1982, з 26.02.1982 по 10.09.1983, з 03.10.2000 по 10.10.2000, період навчання з 01.09.1976 по 30.06.1979, та про наявність підстав для визнання протиправним та скасування оспорюваного рішення ГУ ПФУ в Житомирській області № 172550008368 від 16.07.2024 року про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 , проте, зобов`язуючи ГУ ПФУ в Рівненській області здійснити перерахунок пенсії з 06.07.2024, не врахував вимоги пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, згідно із яким, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
У справі, яка розглядається суди встановили, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено ГУ ПФУ у Житомирській області, рішенням якого позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком.
Згідно із частиною другою статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тож, дії зобов`язального характеру щодо перерахунок пенсії із зарахуванням до страхового стажу спірних періодів роботи та навчання має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком, яким у цьому випадку є ГУ ПФУ в Житомирській області, у зв`язку із чим позов підлягає частковому задоволенню з виходом за межі позовних вимог, з метою ефективного захисту прав позивача.
Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши статтю 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до частини першої статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Враховуючи те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність рішення про відмову в призначенні пенсії за віком, проте неправильно визначив, котрий з відповідачів зобов`язаний вчинити дії щодо зарахування страхового стажу та перерахунку пенсії, то рішення суду першої інстанції підлягає зміні.
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 139, 241, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити частково.
Скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року у справі № 460/12446/24 в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 06.07.2024, зарахувавши до її страхового стажу періоди роботи з 06.09.1979 по 01.03.1980, з 20.03.1980 по 27.01.1982, з 26.02.1982 по 10.09.1983, з 03.10.2000 по 10.10.2000, період навчання з 01.09.1976 по 30.06.1979, із ухваленням в цій частині нового рішення - про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 06.07.2024, зарахувавши до її страхового стажу періоди роботи з 06.09.1979 по 01.03.1980, з 20.03.1980 по 27.01.1982, з 26.02.1982 по 10.09.1983, з 03.10.2000 по 10.10.2000, період навчання з 01.09.1976 по 30.06.1979.
В іншій частині рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року у справі № 460/12446/24 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя	 	В. С. Затолочний 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар