ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року 
м. Черкаси   

Справа № 712/12138/24		
Провадження № 22-ц/821/848/25, № 22-ц/821/849/25		
Категорія: 310020000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Новікова О.М., Фетісової Т.Л.
за участю секретаря: Кофанової А.О. 

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 
відповідач:  ОСОБА_2 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 лютого 2025 року та додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 березня 2025 року (ухвалені під головуванням судді Ватажок-Сташинської А.В. в приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання, –

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

11 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання.
В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що відповідач є батьком позивачки.
01 лютого 2022 року шлюб між батьками позивачки було розірвано на підставі рішення суду.
Після початку повномасштабного вторгнення позивач виїхала до Республіки Італія, де на даний час проживає з бабою – ОСОБА_3 та навчається у Класичному ліцеї гуманітарних наук імені «М.Фламініо» з науковим ухилом Вітторіо-Венето (провінція Тревізо), Республіка Італія.
Відповідач, з часу розірвання шлюбу з матір`ю позивачки, жодного разу не надав матеріальної допомоги ОСОБА_1 .
Позивачка стверджує, що ОСОБА_2 має вищу медичну освіту та працює лікарем, а отже має можливість надавати посильну матеріальну допомогу.
Враховуючи викладене, позивачка просить стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, щомісячно, починаючи з моменту пред`явлення позову і до закінчення навчання, але не більш ніж до досягнення позивачем 23-річного віку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 лютого 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти на її утримання в розмірі 1/8 частини всіх видів доходів, щомісячно, починаючи з 11.10.2024 і до закінчення навчання у Класичному ліцеї гуманітарних наук імені «М.Фламініо» з науковим ухилом Вітторіо-Венето (провінція Тревізо), Республіка Італія, але не більш ніж до досягнення донькою 23-річного віку.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1 211 грн 20 коп. 
Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що оскільки повнолітня донька відповідача - ОСОБА_1 продовжує навчання та потребує у зв`язку з цим матеріальної допомоги, відповідач спроможний надавати таку матеріальну допомогу, з урахуванням інших осіб, які перебувають на утриманні, вважав, що аліменти у розмірі 1/8 частини заробітку (доходу) щомісячно, достатні для належного утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, відповідає реаліям сьогодення та забезпечує баланс інтересів як одержувача, так і платника аліментів.

Додатковим рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 березня 2025 року заяву представника ОСОБА_1 – адвоката Хмельницької Л.М. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 понесені судові витрати у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу у сумі 5 000 грн 00 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 31 березня 2025 року.  ОСОБА_2 , вважаючи оскаржувані рішення суду першої інстанції необґрунтованими, постановленими при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, просив скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 лютого 2025 року, додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 березня 2025 року та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано той факт, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про те, що вона навчається та у зв`язку з цим має потребу в матеріальній допомозі.
Наданий суду у паперовій копії електронний документ - довідка (сертифікат) від 17.09.2024 року, яка ніби то засвідчує факт навчання ОСОБА_1 у Класичному ліцеї гуманітарних наук імені «М.Фламініо» з науковим ухилом Вітторіо-Венето (провінція Тревізо), Республіка Італія підписана кваліфікованим електронним підписом професорки Емануели Де Ре, а тому є електронним доказом поданим до суду у його паперовій формі.
Втім, такий доказ не містить протоколу створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису уповноваженої особи, що викликає обгрунтований сумнів в допустимості та достовірності вказаного доказу.
Вважає, що посилання суду першої інстанції на Регламент Європейського парламенту і ради (ЄС) № 910/2014 від 23 липня 2014 року про електронну ідентифікацію та довірчі послуги для електронних транзакцій на внутрішньому ринку та про скасування Директиви 1999/93/ЄС є помилковим та не підлягає застосуванню з огляду на те, що останній є нормативно-правовим актом ЄС та не був ратифікований Україною, а тому не є частиною національного законодавства, оскільки згода на його обов`язковість Верховною Радою України не надавалась.
Також скаржник заперечує стягнення судових витрат на правничу допомогу.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Фактичні обставини справи 

Згідно з повторним свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 від 22.06.2016, виданим Соснівським районним у місті Черкаси відділом держаної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області за актовим записом №196, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , а її батьками зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 01.02.2022 у справі №712/12384/21, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 – розірвано.
Відповідно до свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_2 від 17.06.2022 виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за актовим записом №1222, матір позивачки ОСОБА_4 17.06.2022 уклала шлюб з ОСОБА_5 . Прізвище дружини після реєстрації шлюбу – ОСОБА_6 .
Згідно з довідкою №8463-01-10 від 06.06.2023, виданою Департаментом «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.03.2024 у справі №712/5755/23, постановлено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.06.2023 до досягнення дитиною повноліття ІНФОРМАЦІЯ_4 .
На виконання вказаного рішення суду, 17.06.2024 головним державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження №75299719.
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на лютий 2024 року заборгованість у ОСОБА_2 відсутня.
Згідно з довідкою про доходи №1678/01-05 від 09.08.2023, виданою КНП «ЧЕРКАСЬКИЙ ОБЛАСНИЙ ПСИХОНЕВРОЛОГІЧНИЙ ДИСПАНСЕР ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ РАДИ» ОСОБА_2 працює на посаді завідувача відділенням, лікар-психіатр. Загальна сума доходу з лютого 2023 року по липень 2023 року – 179 861 грн 98 коп.
Відповідно до довідки про доходи №1460/01-05 від 18.09.2024, виданої КНП «ЧЕРКАСЬКИЙ ОБЛАСНИЙ ПСИХОНЕВРОЛОГІЧНИЙ ДИСПАНСЕР ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ РАДИ» ОСОБА_7 працює на посаді завідувача відділенням, лікар-психіатр. Загальний дохід з липня 2024 року по серпень 2024 року – 25 061 грн 11 коп.
Згідно з свідоцтвом про зарахування до школи та відвідування уроків №13328 від 17.09.2024 підписаним електронним підписом директором школи професоркою Емануелою Да Ре, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у 2024/2025 навчальному році було зараховано до 4 класу за спеціальністю Основи гуманітарних наук до Класичного ліцію гуманітарних наук імені «М.Фламініо» з науковим ухилом Вітторіо-Венето (провінція Тревізо), Республіка Італія.
На підтвердження навчання у вказаному навчальному закладі до позовної заяви надано табель успішності від 15.06.2023, згідно з яким ОСОБА_8 за підсумками шкільного року переведено до наступного класу.
На підтвердження витрат на навчання до позовної заяви надано копії нотаріально завірених перекладів платіжних документів.

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 199 Сімейного кодексу України (далі – СК України) передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину до досягнення нею повноліття (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка передбачає, зокрема обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу).
При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.
Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, що перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей).
Згідно зі статтею 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. 
При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.
При цьому, подаючи до суду позовну заяву, особа має довести наявність вищевказаних фактів, які надають право стягувати аліменти на повнолітню дочку, сина, що продовжують навчання.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка надала суду засвідчений переклад свідоцтва про зарахування до школи та відвідування уроків №13328 від 17.09.2024, підписаний електронним підписом директора школи професоркою Емануелою Да Ре, з якого вбачається, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у 2024/2025 навчальному році було зараховано до 4 класу за спеціальністю Основи гуманітарних наук до Класичного ліцею гуманітарних наук імені «М.Фламініо» з науковим ухилом Вітторіо-Венето (провінція Тревізо), Республіка Італія.
На підтвердження навчання у вказаному навчальному закладі до позовної заяви надано табель успішності від 15.06.2023, згідно з яким ОСОБА_8 за підсумками шкільного року переведено до наступного класу.
При цьому, будь-які інші докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, в матеріалах справи відсутні.
Оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про безпідставне задоволення судом першої інстанції позовних вимог, з огляду на наступне.
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Докази повинні бути належні, допустимі та достовірні.
Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Так, відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що маютьзначення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі інтернет) (частина перша статті 100 ЦПК України).
Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частини друга – п`ята статті 100 ЦПК України).
Таким чином, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку, якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20.
Під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідачем поставлено під сумнів докази позивачки стосовно її навчання в ліцеї, оскільки наданий нею сертифікат, згідно засвідченого перекладу, підписаний за допомогою кваліфікованого електронного підпису професорки Емануели Да Ре, не містить протоколу створення та перевірки кваліфікованого електронного підпису чи печатки навчального закладу, а відтак пересвідчитись у його належності, допустимості та достовірності не вбачається за можливе.
Місцевий суд, відхиляючи твердження відповідача, послався на Регламент Положення Регламенту Європейського парламенту і ради (ЄС) № 910/2014 від 23 липня 2014 року про електронну ідентифікацію та довірчі послуги для електронних транзакцій на внутрішньому ринку та про скасування Директиви 1999/93/ЄС, в якому вказано, що електронний підпис не можуть позбавити юридичної сили і можливості бути прийнятим як доказ у провадженнях лише на підставі його електронної форми або його невідповідності вимогам до кваліфікованого електронного підпису. Кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як власноручний підпис. Кваліфікований електронний підпис на основі кваліфікованого сертифіката, виданого в одній державі-члені, визнають кваліфікованим електронним підписом у всіх інших державах-членах.
Проте, з такими твердженнями апеляційний суд погодитись не може з огляду на те, що положення Регламенту, на який посилався суд першої інстанції, не є обов`язковими для застосування в національному законодавстві, оскільки такий не ратифіковано у відповідності до вимог законодавства.
В даному випадку, суд мав керуватися виключно положеннями чинного законодавства України про електронний цифровий підпис та вимогами цивільного процесуального законодавства про електронні докази.
Зважаючи на те, що відповідність поданої копії оригіналу поставлена відповідачем під сумнів, а позивачкою не подано оригіналу електронного доказу - свідоцтва про зарахування до школи та відвідування уроків №13328 від 17.09.2024, підписаного електронним підписом директора школи професоркою Емануелою Да Ре, то суд першої інстанції мав обгрунтовані підстави не брати такий доказ до уваги та не враховувати його під час ухвалення судового рішення.
Відтак, апеляційний суд вважає помилковими висновки суду першої інстанції про доведеність позовних вимог, оскільки докази, подані в обґрунтування таких вимог, є неналежними та недопустимими.
Інших доказів, які б відповідали вимогам ст. 77-79 ЦПК України ОСОБА_1 не надано.
За відсутності належних та допустимих доказів продовження позивачкою навчання, апеляційний суд приходить до висновку про недоведеність позивачкою існування всіх юридичних фактів, які у своїй сукупності надають право стягувати аліменти на підставі статті 199 СК України, що є її процесуальним обов`язком.
Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє об`єктивне підтвердження за наслідками перегляду судового рішення в суді апеляційної інстанції.
Крім того, апеляційний суд зауважує, що наданий нотаріальний переклад табелю успішності від 15.06.2023, згідно з яким ОСОБА_8 за підсумками шкільного року переведено до наступного класу також не є достатнім доказом продовження навчання ОСОБА_1 в Класичному ліцеї гуманітарних наук імені «М.Фламініо» з науковим ухилом Вітторіо-Венето (провінція Тревізо), Республіка Італія та існування потреби, у зв`язку з цим, у матеріальній допомозі.
Таким чином, ненадання будь-яких доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про навчання та наявність у повнолітньої дитини потреби в матеріальній допомозі саме у зв`язку з таким навчанням (понесення витрат на харчування, проїзд, проживання, придбання підручників, тощо) та можливість відповідача надавати таку допомогу є підставою для відмови у задоволенні позовної заяви про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання після досягнення повноліття.
Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 року у справі № 635/1139/17 (провадження № 61- 350св17).
Зважаючи на викладене, апеляційний суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у зв`язку з їх недоведеністю.
Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;   3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки рішення суду першої інстанції постановлене із неправильним застосуванням норм матеріального та із порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи; воно не може залишатися в законній силі, підлягає до скасування із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.
Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Додатковим рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 березня 2025 року заяву представника ОСОБА_1 – адвоката Хмельницької Л.М. про ухвалення додаткового рішення - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу у сумі 5 000 грн 00 коп.
Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17 (провадження № 61-17081св18)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що: «за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також не вирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21. Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування постанови Центрального апеляційного господарського суду від 27 вересня 2022 року у цій справі, то додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18 жовтня 2022 року також слід скасувати».
З урахуванням того, що рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 лютого 2025 року підлягає скасуванню, то додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 березня 2025 року також належить скасувати.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат в суді апеляційної інстанції, апеляційний суд зауважує, що оскільки позовні вимоги залишені без задоволення та позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то судові витрати, понесені ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги в сумі 1816,80 грн. у відповідності до ч. 7 ст. 141 ЦПК України слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 лютого 2025 року та додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання– скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання – відмовити.
Компенсувати  за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1816,80 грн (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень 80 коп.).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України. 

Головуюча                          О.В. Карпенко

Судді                 Т.Л. Фетісова

               О.М. Новіков