Справа № 127/3368/25
Провадження № 22-ц/801/1201/2025
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року	Справа № 127/3368/25	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Сопруна В.В.,
       суддів Матківської М.В., Рибчинського В.П.,
               за участю секретаря судового засідання Пантелеймонової А.І.,
               за участю сторін: представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Кірюшина А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Вінниці цивільну справу №127/3368/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр кредит фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Кірюшина Артема Андрійовича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2025 року, яке ухвалив суддя Федчишен С.А. в Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст складено 26 березня 2025 року,

в с т а н о в и в:

В січні 2025 року ТОВ «Укр кредит фінанс» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи позовні вимоги тим, що 10 січня 2024 року між ТОВ «Укр кредит фінанс» та  відповідачем було укладено в електронній формі кредитний договір № 1329-3063 на суму 20 000 грн. Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка відповідачем у добровільному порядку не погашена.
Таким чином, станом на 03 січня 2025 року загальний розмір заборгованості, яка виникла на підставі кредитного договору, становить 97000 грн, що складається із: заборгованості за кредитом – 20000 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом – 77000 грн, які позивач просив стягнути з відповідача, а також судові витрати.
       
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2025 року стягнуто з   ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укр кредит фінанс» суму заборгованості за кредитним договором № 1329-3063 від 10 січня 2024 року в розмірі 97000 грн та судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконав, наявну заборгованість у добровільному порядку не погасив, а тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Кірюшин А.А. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, судом було неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів. Просив рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем жодним чином не доведено укладання кредитного договору та передання грошових коштів від кредитодавця до відповідача, що свідчить про недоведеність позовних вимог. 

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Укр кредит фінанс» просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 січня 2024 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та   ОСОБА_1 було укладено в електронній формі кредитний договір № 1329-3063 на суму 20000 грн, строком на 300 календарних днів.

Вказаний кредитний договір укладений з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи - Веб-сайту ТОВ «УКР Кредит ФІНАНС» (https:// creditkasa.com.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «УКР Кредит ФІНАНС» (кредитодавця), в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле.

Відповідно до витягу з реєстрів банків щодо видачі кредиту, ОСОБА_1 було надано грошові кошти у розмірі 20 000 грн.

Паспорт споживчого кредиту, був підписаний споживачем ОСОБА_1 10 січня 2024 року електронним підписом одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем) А4258, який містить основні умови кредитування.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з довідки ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» про перерахування суми кредиту № 1329-3063 від 10 січня 2024 року ОСОБА_1 , згідно з якою видача коштів у розмірі 20000 грн за вказаним кредитним договором здійснювалося за допомогою системи LiqPay.

Листом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підтверджено перерахування коштів від ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» через систему платежів LiqPay для видачі кредиту від 10 січня 2024 року в розмірі 20000 грн. 

Згідно з розрахунку заборгованості за договором 1329-3063 від 10 січня 2024 року, станом на 03 січня 2025 року заборгованість становить 109160 грн, з яких: 20000 грн основний борг, 88966,04 грн відсотки, 193,96 грн комісія.

Проте, враховуючи програму лояльності позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за цим кредитом в розмірі 97000 грн, з яких: 20000 грн прострочена заборгованість за кредитом; 77000 грн прострочена заборгованість за нарахованими процентами.

Відповідно до п.п. 2.2 п. 2 Договору кредитодавець відкрив Кредитну лінію для позичальника шляхом надання позичальнику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності для задоволення особистих потреб позичальника, а позичальник зобов`язується повернути кредит не пізніше останнього дня строку кредитування та сплатити нараховані Кредитодавцем проценти за користування кредитом у порядку, передбаченим цим договором.

Згідно із п.п. 2.3 п. 2 Договору для мінімізації загальних витрат позичальника за Кредитом кредитодавець рекомендує позичальнику здійснити повне погашення кредиту протягом перших 140 днів з дати отримання кредиту, ануїтентними платежами згідно графіку.

Відповідно до п.п. 2.4 п. 2 Договору мета отримання Кредиту, тобто мета відкриття Кредитної лінії: для задоволення особистих потреб позичальника.

Згідно із п.п. 3.1 п. 3 Договору цей договір укладається сторонами у вигляді електронного договору у розумінні Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до п.п. 4.1 п. 4 Договору розмір кредитного ліміту, тобто загальний розмір кредиту становить 20000 грн. Дата надання/видачі Кредиту: 10 січня 2024 року.

Згідно з п.п. 4.6 п.4 Договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється на залишок неповерненої суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з дня видачі кредиту до дати фактичного повернення всієї суми кредиту, за наступною ставкою: стандартна процентна ставка 1,50 % за кожен день користування кредитом.

Підпунктом 4.9 п.4 Договору визначено, що строк кредитування, тобто строк, на який надається кредит позичальнику: 300 календарних днів з моменту перерахування кредиту позичальнику, а дата повернення кредиту: 04 листопада 2024 року.

Відповідно до п.п. 4.10 п. 4 Договору реальна річна процентна ставка на дату укладення цього Договору складає двадцять сім тисяч сто тридцять вісім цілих, п`тдесят сотих процентів.

Відповідно до п.п. 4.11 п. 4 Договору орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення Договору (за весь строк кредитування) складає 103280,06 грн..

Згідно із п.п 8.5 п. 8 Договору у разі прострочення позичальником сплати процентів за користування кредитом на строк понад один календарний місяць, кредитодавець має право вимагати від позичальника повернення кредиту в повному обсязі та сплати процентів за весь строк фактичного користування кредитом.

Підпунктом 11.1 п. 11 Договору визначено, що цей Договір та Правила разом складають єдиний договір та визначають усі істотні умови Договору та надання Кредиту. Укладаючи цей Договір, позичальник підтверджує, що попередньо уважно ознайомився з Правилами на веб-сайті Кредитодавця, повністю розуміє всі їх умови, зобов`язується та погоджується неухильно дотримуватись Договору, а тому добровільно та свідомо укладає Договір та бажає настання правових наслідків, обумовлених ним.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Укр Кредит Фінанс» виконало взяті на себе зобов`язання у повному обсязі, надавши відповідачу кредит, відповідно до умов кредитного договору в розмірі 20000 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що між сторонами укладений кредитний договір, відповідач отримав кредитні кошти, проте свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, тому наявна заборгованість за кредитним договором в розмірі 97000 грн, з яких 20000 грн – прострочена заборгованість за кредитом та 77000 грн – прострочена заборгованість за нарахованими процентами, підлягає стягненню з відповідача.

Доводи апеляційної скарги про помилковість цих висновків суду є безпідставними.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк та інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Порядок укладання договорів в електронній формі визначено Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію».

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами встановлений частиною третьою цієї статті, проте він не є вичерпним.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону "Про захист прав споживачів"); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону); встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (пункт 5 частини третьої статті 18 Закону); установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору (пункт 10 частини третьої статті 18 Закону); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункти 11, 13 частини третьої статті 18 Закону).

Згідно частини п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Положення ст. 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У справі, що переглядається позичальником не доведено належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених вказаними договорами, презумпція правомірності яких не спростована.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 97000 грн, з яких 20000 грн – прострочена заборгованість за кредитом та 77000 грн – прострочена заборгованість за нарахованими процентами, підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця, або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Тобто, якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.

ОСОБА_1 не заявляв зустрічні позовні вимоги щодо безгрошовості кредитного договору на підставі положень ст.1051 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 478/300/19 зауважив, що під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі, приймання майна для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину.

З урахуванням вищенаведеного та наявних в матеріалах справи доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості.

Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 вказав, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, завлений стороною позивача, тому висновки суду про недоведеність вимог у частині розміру заборгованості є необґрунтованими.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору, а тому підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 97000 грн, що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кірюшина Артема Андрійовича залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 14 травня 2025 року.

Головуючий                          Сопрун В.В.

Судді                                  Матківська М.В.
       
                                                       Рибчинський В.П.