КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                    
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/5870/2025
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
         29 квітня 2025року                                                                          місто Київ
                                                                                                 справа № 369/8147/22
                              
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого судді: Борисової О.В.
                       суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.
                       
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Дубас Т.В., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
 
                                                   В С Т А Н О В И В:
В вересні 2022 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 22 листопада 2010 року у розмірі 13145,33 грн., яка виникла станом на 16 серпня 2022 року та складається із: заборгованості за талом кредиту - 11094,97 грн.; заборгованості за відсотками - 2050,36 грн.  
В обґрунтування вимог посилався на те, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву №б/н від 22 листопада 2010 року.
Вказував, що відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Зазначав, що заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі.
Вказував, що на підставі договору банком відповідачу було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування.
Посилався на те, що банк свої зобов`язання виконав належним чином, надавши відповідачу кредит у повному обсязі, однак остання умови кредитного договору не виконує, грошові кошти не повертає, а тому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором.
Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 листопада 2022 рокупозов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 11094,97 грн. та судовий збір у розмірі 2094,02 грн. 
В решті вимог позову відмовлено.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 жовтня 2024 року у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції,представник відповідача ОСОБА_1  -  ОСОБА_3  подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог посилалася на те, що відповідач не була належним чином повідомлена про розгляд справи, позовну заяву не отримувала, у зв'язку з чим була позбавлена можливості подати свої докази та заперечення проти заявлених позовних вимог.
Вказувала, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», а також те, що зазначені документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.
Зазначала, що розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належним доказом існування боргу.
Вважає, що позивач звернувся до суду із позовом зі спливом строків позовної давності, а саме 01 вересня 2022 року. Так, з виписки, наданої позивачем вбачається, що відповідач тривалий час не користувалася послугами позивача, а заборгованість утворилася 21 березня 2018 року, тому просила застосувати наслідки пропуску строку позовної давності.
10 березня 2025 рокувід АТ КБ «ПРИВАТБАНК»до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказував на те, що скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки дана справа є малозначною, тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.
Згідно з п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Положеннями частин 2, 4 ст.128 ЦПК України визначено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
Згідно з ч.1 ст.174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 вересня 2022 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи призначено до розгляду на 11 жовтня 2022 року о 09.30 год.
Відповідачу ОСОБА_1 ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської областівід 02 вересня 2022 року та позовну заяву з додатками було направлено за адресою: АДРЕСА_1 . Однак конверт з ухвалою та позовною заявою з додатками повернувся на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.73).
Згідно довідки складеної секретарем судового засідання від 11 жовтня 2022 року, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося. Справу призначено на 10 листопада 2022 року о 09.20 год.
Про розгляд справи на 10 листопада 2022 року о 09.20 год. відповідач повідомлялася через оголошення про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме.
У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) вказано, що приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі №127/2871/16-ц).
Також враховуючи, що в матеріалах справи є відомості щодо місця проживання (перебування) відповідача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , наявне в справі оголошення, розміщене на офіційному веб-сайті судової влади України, не свідчить про належне повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи, оскільки правила такого повідомлення не розповсюджуються на відповідача відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України.
А відтак, судом першої інстанції при ухваленні рішення були порушені норми процесуального права, оскільки справу було розглянуто без належного повідомлення відповідача ОСОБА_1 , що є безумовною підставою для скасування рішення суду відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України.
Разом з тим, колегія суддів приходить до висновку, що позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до статтей  205, 207 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Законодавець пов'язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст.1046 ЦК України). Однак кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.
За змістом статті 1054 ЦК України істотними умовами кредитного договору є розмір кредиту, порядок його повернення, розмір та порядок сплати процентів за користування кредитом.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв'язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Як вбачається з матеріалів справи, 22 листопада 2010 року ОСОБА_1 підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКУ (для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів).
Вказана анкета-заява від 22 листопада 2010 року містить анкетні дані ОСОБА_1 , її контактну інформацію та в ній зазначено, що відповідач просила надати їй платіжну картку кредитку «Універсальна».
У анкеті-заяві зазначено, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між ним та банком договір, про що свідчить його підпис в анкеті-заяві.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором б/н від 22 листопада 2010 року та виписки по рахунку за період з 10 грудня 2010 року по 17 серпня 2022 року, посилався на довідку про умови кредитування з використанням  кредитки «Універсальна» 55 днів пільгового періоду», яка підписана 18 січня 2011 року ОСОБА_1 , витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПРИВАТБАНКУ як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, позивач стверджує, що між ним та відповідачем 22 листопада 2010 року укладено кредитний договір б/н, проте у довідці про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна» 55 днів пільгового періоду», яка підписана 18 січня 2011 року зазначено зовсім інший договір - SAMDN55000038922798.
Кредитний договір SAMDN55000038922798у матеріалах справи відсутній.
В інших документах, які були подані позивачем до суду першої інстанції також не містяться посилання на договір SAMDN55000038922798, оскільки як у розрахунках заборгованості, довідці про зміну умов кредитування, довідці про видачу кредитних карт зазначено, що між сторонами було укледено договір б/н від 22 листопада 2010 року.
Отже, вказану довідку про умови  кредитування з використанням  платіжної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» по договору SAMDN55000038922798 від 18 січня 2011 року не можна розцінювати як складову кредитного договору б/н від 22 листопада 2010 року.
Також матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий позивачем витяг з Умов та Правил розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, посилання позивача на те, що відповідач зобов`язувалася ознайомлюватись самостійно із всіма змінами на сайті АТ КБ «ПРИВАТБАНК» належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15).
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, надані банком витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Вказаний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що  відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов,  які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з'ясування змісту кредитного договору.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по відсотках.
Щодо вимог про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 11094,97 грн. колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
Як вбачається з довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідачу на виконання договору б/н було видано кредитні картки:
№ НОМЕР_1 - дата відкриття 10 грудня 2010 року, термін дії до 12/14;
№ НОМЕР_2 - дата відкриття 24 травня 2013 року, термін дії до 04/17;
№ НОМЕР_3 - дата відкриття 10 грудня 2014 року, термін дії до 04/18;
№ НОМЕР_4 - дата відкриття 27 червня 2018 року, термін дії до 04/22.
З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти № НОМЕР_1 , оформленої на ОСОБА_1 вбачається, що: старт карткового рахунку № НОМЕР_1 - 10 грудня 2010 року та в подальшому відбувалася зміна кредитного ліміту.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаним положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Позивач на підтвердження своїх вимог надав розрахунки заборгованості та виписку за договором №б/н від 22 листопада 2010 року.
А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належним доказом існування боргу, колегія суддів відхиляє, оскільтки позивач надав як розрахунок заборгованості, так і виписку по рахунку, які є належними доказами.
Як вбачається з розрахунку заборгованості та виписки за договором №б/н від 22 листопада 2010 року, відповідач здійснювала витрати кредитних коштів та періодично вносила кошти на погашення кредиту. 
У зв`язку із невиконанням умов договору у відповідача станом на 16 серпня 2022 року виникла заборгованість за тілом кредиту у розмірі 11094,97 грн.
Заперечуючи проти позову, відповідач не спростувала розрахунок заборгованості по тілу кредиту, наданий позивачем.
Оскільки відповідач фактично отримала кредит, що останньою не оспорювалося, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає стягненню сума заборгованості по тілу кредиту у розмірі 11094,97 грн.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивач звернувся до суду з даним позовом з пропуском строку позовної давності, оскільки заборгованість утворилася 21 березня 2018 року, а позов поданий 01 вересня 2022 року, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).   Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.
Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої корона вірусом SARS-CоV-2» на всій території України встановлено карантин з 12 березня 2020 року, дія якого постановами Кабінету Міністрів України неодноразово продовжувалася.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року на всій території України відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
З урахуванням п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року.
Також, у п.19  Прикінцевих та перехідних положень ЦК України  визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду першої інстанції із вказаним позовом 01 вересня 2022 року, що підтверджується штампом суду, який міститься на позовній заяві.
З огляду на зазначене та встановлені обставини, колегія суддів вважає, що позивач звернувшись до суду з даним позовом не пропустив строків позовної давності.
Згідно з частинами 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Виходячи з положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним пропорційно до задоволеної частини позовних вимог стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судові витрати по сплаті судового збору понесені в суді першої інстанції у розмірі 2093,96 грн., а з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір понесений у суді апеляційної інстанції у розмірі 580,55 грн.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги представника відповідача.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 -ОСОБА_2  -задовольнити частково.
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 листопада 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
 
Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
 
Стягнути з  ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», місцезнаходження: місто Київ, вул. Грушевського, 1д, код ЄДРПОУ 14360570 заборгованість за тілом кредиту  у розмірі 11094 грн. 97 коп. та судовий збір у розмірі 2093 грн. 96 коп.
 
В решті вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» відмовити.
 
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», місцезнаходження: місто Київ, вул. Грушевського, 1д, код ЄДРПОУ 14360570 на користь  ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 580 грн. 55 коп.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
            
Головуючий:
 
Судді: