ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 р. 	Справа № 520/30504/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Любчич Л.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.02.2025, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 03.02.25  по справі № 520/30504/24
за позовом       ОСОБА_1  
до       Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві ,       Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області                       
про визнання протиправним та скасування рішення,зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з зазначеним адміністративним позовом, у якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві №204950020184 від 30.11.2023р. про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві зарахувати до страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах період роботи з 10.07.1987р. по 31.12.1998р. та період виплати допомоги по безробіттю з 10.12.2007р. по 25.12.2007р. відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 05 січня 2000р.;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.11.2023року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах з урахуванням висновків суду;
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на його звернення з заявою до відповідача щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах отримав рішенні №204950020184 від 30.11.2023р. про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах з причин не зарахування до страхового стажу період роботи 10.07.1987р. по 31.12.1998р. та період виплати допомоги по безробіттю з 10.12.2007р. по 25.12.2007р. відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 05 січня 2000р.. Вважаючи свої права порушеними звернувся до суду.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 13.12.2024 року залучено як співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області до участі у розгляді адміністративної справи № 520/30504/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.02.2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання протиправним та скасування рішення,зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві №204950020184 від 30.11.2023р. про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, період роботи з 10.07.1987р. по 31.12.1998р. та період виплати допомоги по безробіттю з 10.12.2007р. по 25.12.2007р. відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 05 січня 2000р.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.11.2023року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах з урахуванням висновків суду.
В решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві суму сплаченого судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).
Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що відповідно до підпункту 3 пункту 2 ст. 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” право на пенсію за віком на пільгових умовах мають чоловіки, які працюють трактористами-машиністами і безпосередньо зайняті у виробництві сільськогосподарської продукції в колгоспах, радгоспах, інших підприємствах сільського господарства, після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 не менше 29 років, з них не менше 20 років страхового стажу на зазначеній роббті.
Відповідно наданих до заяви документів про стаж (трудова книжка, військовий квиток) та даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування загальний страховий стаж складає 20 років 2 місяці 28 дні, в тому числі пільговий стаж складає 13 років 4 місяці 28 днів (враховано згідно даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування), що є недостатнім для призначення пенсії.
Не зараховано до загального страхового стажу період роботи в колгоспі з 10.07.1987 по 31.12.1998 згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки дата прийняття раніше дати заповнення трудової книжки (05.01.2000), відсутні записи встановленого мінімуму трудової участі та загальна кількість відпрацьованих людино-днів (враховано з 01.01.1999 згідно даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування), період виплати допомоги по безробіттю з 10.12.2007 по 25.12.2007 - виправлений номер наказу при призначенні виплати, відсутня печатка та підпис відповідальної особи при припиненні.
Враховуючи вищезазначене, гр. ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно підпункту 3 пункту 2 статті 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” у зв`язку із відсутністю необхідного страхового (29 років) та пільгового стажу (20 років).
Відтак, відповідач вважає, що дії Головного управління Пенсійного Фонду України є правомірними, у спірних правовідносинах Головне управління діяло у відповідності до чинного законодавства та в межах своєї компетенції.
Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву до Другого апеляційного адміністративного суду на апеляційну скаргу відповідача.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що за принципом екстериторіальності заява ОСОБА_1 щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України у м.Київі.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві №204950020184 від 30.11.2023р. ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 3 пункту 2 статті 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” з посиланням на те, що відповідно наданих до заяви документів про стаж (трудова книжка, військовий квіток) та данних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування загальний страховий стаж складає 20 років 2 місяця 28 днів, в тому числі пільговий стаж складає 13 років 4 місяці 28 днів (враховано згідно даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування), що є недостатнім для призначення пенсії. Не зараховано до загального страхового стажу період роботи в колгоспі з 10.07.1987р. по 31.12.1998р. згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки дата прийняття раніше дати заповнення трудової книжки(05.01.2000), відсутні записи встановленого мінімуму трудової участі та загальна кількість відпрацьованих людино-днів(враховано з 01.01.1999 згідно даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування), період виплати допомоги по безробіттю з 10.12.2007р. по 25.12.2007р.-виправлений номер наказу при призначенні виплати, відсутня печатка та підпис відповідальної особи при припиненні.
З наявної в матеріалах справи трудової книжки НОМЕР_1 дата заповнення 05 січня 2000р. надану ОСОБА_1 міститься запис 10.07.1987р. по 31.12.1998р. прийнятий до колгоспу “Комуніст” Велікобурлуцкого району Харківської області в качестві тракториста рішення правління приказ №8 від 10.07.1987р.; 07.02.1993р. на загальному зборі колгоспників колгосп “Комуніст” перейменований в КСП “Рублене” протокол№1 від 07.02.1993р.; 07.02.1993р. переведений трактористом в КСП“Рублене”; 07.01.2000р. на підставі Указу Президента України реорганізації с/х КСП “Рублене” переобразовано в СВК “Рублене”.
З наявної в матеріалах справи довідки Вільхівської сільської ради від 20.11.2023р. №02-15/1138 встановлено, що СВК “Рублене” зареєстрований за юридичною адресою с.Вільхівка, вул.Харченко, 68А, Купянського району Харківської області, але фактично виробничий комплекс та адміністративна будівля знаходяться в селі Рублене, вул.Молодіжна,1а, Купянського району Харківської області, яке знаходиться в зоне можливих бойових дій під постійними обстрілами агресора, тому сільськогосподарське підприємство не працює, доступу до архіву немає, знаходження керівництва СВК “Рублене” Вільхуватський сільський раді невідомо.
Позивач вважаючи свої права порушеними звернувся до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в трудовій книжці містяться записи які виконані у чіткій послідовності та відповідності дати, номеру запису з посиланням на відповідний наказ і завірені печаткою роботодавця, а тому суд дійшов висновку, про зарахування спірних періодів до спеціального стажу позивача.
Відмовляючи в частині позовних вимог щодо стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що наданими до суду документами обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу у конкретній адміністративній справі не підтверджено належними та допустимими доказами.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову з наступних підстав.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України (пункт 6 частини 1 статті 92 Конституції України).
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі по тексту - Закон №1058-IV).
Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Відповідно до приписів ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності), допомогу по частковому безробіттю, допомогу по частковому безробіттю на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
Пунктом 2 розділу XV “Прикінцеві положення” Закону №1058-IV передбачено, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
У відповідності до ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Згідно зі ст. 62 Закону України “Про пенсійне забезпечення” основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктами 1, 2, 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставах інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі, коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється на підставі показань свідків.
За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.
За приписами п. 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Системний аналіз викладених вище правових норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Тобто, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі №234/13910/17, від 07.03.2018 у справі №233/2084/17, від 25.04.2019 у справі №593/283/17.
При цьому, суд враховує, що не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. Контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.
Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а.
Як встановлено з матеріалів справи, в оскаржуваному рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №204950020184 від 30.11.2023 р. зазначено, що страховий стаж особи становить 20 років 2 місяців 28 днів (враховано згідно даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування). Не зараховано до загального страхового стажу період роботи в колгоспі з 10.07.1987р. по 31.12.1998р. згідно трудової книжки НОМЕР_1 ,оскільки дата прийняття на работу раніше дати заповнення трудової книжки(05.01.2000), відсутні записи встановленого мінімуму трудової участі та загальна кількість відпрацьованих людино-днів(враховано з 01.01.1999 згідно даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування), період виплати допомоги по безробіттю з 10.12.2007р. по 25.12.2007р.- виправлений номер наказу при призначенні виплати, відсутня печатка та підпис відповідальної особи при припиненні.
Однак, колегія суддів вважає такі висновки відповідача безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.
На час заповнення трудової книжки в частині спірних періодів діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162 (в редакції постанови Держкомпраці СССР від 02.08.1985 № 252 зі змінами, внесеними постановою Державним комітетом СССР з праці та соціальних питань від 19.10.1990 №412, та яка втратила чинність на підставі Наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993) (далі по тексту - Інструкція №162).
Відповідно до п.1.2 вказаної Інструкції прийом на роботу без трудової книжки не допускається.
Згідно пунктів 2.2, 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.
Відповідно до пункту 1.4 Інструкції №162 питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 "Про трудові книжки робітників та службовців".
Згідно положень пунктів 1, 13, 18 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 "Про трудові книжки робітників та службовців" (із змінами, далі по тексту - Постанова № 656) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та службовців. При звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, організації засвідчуються підписом керівника підприємстві, установі, організації або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою. Відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, яку призначають наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Аналогічні за змістом положення містяться в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі по тексту - Інструкція №58), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110.
Отже, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 09.08.2019 у справі №654/890/17.
Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку,  що позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.
Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
Відповідно до наведених норм чинного законодавства, основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Так, із записів трудової книжки встановлено, що з наявної в матеріалах справи трудової книжки НОМЕР_1 дата заповнення 05 січня 2000р. наданою ОСОБА_1 міститься запис 10.07.1987р. по 31.12.1998р. прийнятий до колгоспу “Комуніст” Великобурлуцкого району Харківської області в качестві тракториста рішення правління приказ №8 від 10.07.1987р.; 07.02.1993р. на загальному зборі колгоспників колгосп “Комуніст” перейменований в КСП “Рублене” протокол№1 від 07.02.1993р.; 07.02.1993р. переведений трактористом в КСП “Рублене”; 07.01.2000р. на підставі Указу Президента України реорганізації с/х КСП “Рублене” переобразовано в СВК “Рублене”.
Відповідно до записів в трудовій книжці в період з 10.12.2007р. по 25.12.2007р. позивач отримував допомогу по безробіттю, однак відповідачем не зараховано зазначений період роботи до страхового стажу, з посиланням на те, що у трудовій книжці виправлений номер наказу при призначенні виплати, відсутня печатка та підпис відповідальної особи при припиненні. Однак, відповідачем не надано доказів на спростування дійсності цих записів.
Колегія суддів враховує, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження не виконання позивачем у відповідні роки встановленого мінімуму трудової участі в колгоспі без поважних причин, з огляду на що до стажу мали враховуватися час роботи за фактичною тривалістю, тобто фактично відпрацьовані дні згідно трудової книжки.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що обов`язку додаткового доведення факту відпрацювання позивачем днів трудової участі в колгоспі законодавчо не встановлено, а відтак відповідний стаж мав бути врахований відповідачем.
Колегія суддів вважає, що не зазначення кількості відпрацьованих вихододнів та встановленого мінімуму не може свідчити про невиконання позивачем норм, а тому відсутність таких доказів не може позбавити позивача права на соціальний захист.
Отже, наведені пенсійним органом мотиви не зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 10.07.1987 по 31.12.1998, та періоду виплати допомоги по безробіттю з 10.12.2007 по 25.12.2007 слід визнати безпідставними.
Що стосується внесення виправлень, колегія суддів повторює, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Згідно п. "а" ч. 3 ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення", до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, зараховується будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.
Судом встановлено, що в трудовій книжці містяться записи які виконані у чіткій послідовності та відповідності дати, номеру запису з посиланням на відповідний наказ і завірені печаткою роботодавця, а тому суд приходить до висновку, про зарахування даних періодів до спеціального стажу позивача.
Згідно зі статтею 101 Закону України "Про пенсійне забезпечення" органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Відповідно до п. 4 ст. 24 Закону “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” трудова діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідач у відмові не вказує на наявність інших, окрім спірних, підстав для відмови у призначенні позивачу пенсії.
За цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зарахування ОСОБА_1 до страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, період роботи з 10.07.1987р. по 31.12.1998р. у колгоспі та період виплати допомоги по безробіттю з 10.12.2007 по 25.12.2007 відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 05.01.2000 року.
Таким чином, враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту прав позивача є визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві №204950020184 від 30.11.2023р. про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, період роботи з 10.07.1987р. по 31.12.1998р. та період виплати допомоги по безробіттю з 10.12.2007р. по 25.12.2007р. відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 05 січня 2000р. та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.11.2023 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах з урахуванням висновків суду.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 03.02.2025 по справі № 520/30504/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    Л.В. Любчич