УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 квітня 2025 року
м. Київ
 
справа № 369/8370/22
провадження № 61-4178ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. 0. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2024 року в складі Чудопалової С. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Гапонова А. В., Новікової Г. В., Никифоряка Л. П. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області та Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
 
Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у вересні 2022 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , треті особи Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області та Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання місця проживання дитини. 
 
Позовна заява мотивована тим, що вона з відповідачем з 10 жовтня 2015 року по 08 липня 2022 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду розірваний. В період шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після фактичного припинення сумісного проживання з відповідачем вона  виховує дитину сама, працює, матеріально забезпечує, займається його моральним та фізичним розвитком. Відповідач проти цього не заперечував та мав можливість безперешкодно бачитись з сином, виконувати свої батьківські обов`язки. Відповідач несистематично надавав сину матеріальну допомогу на задоволення його потреб. З листопада 2021 року позивачка разом із малолітнім сином мешкала за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї та реєстрацією місця проживання та актом обстеження умов проживання від 31.03.2023 року, яким встановлено, що умови проживання дитини відповідають санітарно-гігієнічним нормам, а також те, що для виховання та розвитку дитини створені всі умови проживання. Як зазначає позивач, визначення місця проживання дитини з матір`ю буде відповідати інтересам дитини.
 
На підставі викладеного позивачка просила визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матерію ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2024 року, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року, позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області та Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини задоволено. Визначено місце проживання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_3 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 1211,20 грн.
 
Судові рішення мотивовані тим, що позивач має постійне житло у м. Києві, створила належні умови для проживання дитини, дитина перебуває на утриманні та вихованні матері, що визнається відповідачем, врахувавши вік дитини, а також ту обставину, що батькові згідно розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації № 288 від 19 квітня 2024 року визначено спосіб участі у вихованні сина та відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем, тобто матір`ю дитини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання з матір`ю підлягають задоволенню.
 
Суд апеляційної інстанції зазначив, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди із рішенням суду.
 
У березні 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка підписана представником Цілуванською С. С., в якій просив рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
            суди застосували норми права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 та від 24 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23;
            суди не врахували, що докази, які містяться в матеріалах справи, свідчать про відсутність спору між сторонами, як на момент звернення до суду, так і під час розгляду справи. Одним з таких доказів є рішення суду у цивільній справі № 369/8343/22, яким стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина, яке і встановлює факт проживання дитини з позивачем;
            апеляційний суд помилково послався на преюдиційні обставини, встановлені  постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року у цій же справі, якою скасовано ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2023 року про закриття провадження у цій справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що: 
сторони з 10 жовтня 2015 року по 08 липня 2022 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду розірваний;
            сторони у справі є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
            після припинення сімейних відносин, сторони проживають окремо, син залишився проживати із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 ;
позивачка є власником будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 29 січня 2020 року;
згідно довідки про склад сім`ї № 270 від 17 березня 2023 року у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;
відповідно до витягу № 2023/002245398 та № 2023/002245378, наданих Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 15 березня 2023 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстровані з 10 лютого 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 ;
актом обстеження умов проживання № 44 від 21 березня 2023 року проведено обстеження умов проживання ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_2 . Квартира усіма комунікативними зручностями, санітарно-гігієнічний стан добрий, дотримано. Облаштовано куточок для проведення довкілля, облаштоване місце для сну, розвиваючими іграми, книгами, одяг та взуття в достатній кількості;
            згідно висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини від 17 квітня 2024 № 103-3074, орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_3 
            розпорядженням Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації № 288 від 19 квітня 2024 року про визначення способів участі батька у вихованні дитини, визначено участь батька ОСОБА_1 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_4 у формі спілкування з малолітнім сином щовівторка та щочетверга з 18.30 год до 20.00 год; щосуботи - з 16.00 год до 20.00 год, протягом двох місяців у присутності матері дитини ОСОБА_3 , а далі без її присутності, яке оскаржувалося позивачкою.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).
 
У частині третій статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
 
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
 
Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
 
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
 
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).
 
Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
Вирішуючи спори у цій категорії справ, суд має враховувати низку чинників: ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2020 року у справі № 727/3856/18 (провадження № 61-5323св19)).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19), зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».
 
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21)).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року справа № 146/346/22 (провадження № 61-9548св23) зазначено, що «Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У справі, яка переглядається, суди обґрунтовано не погодились з висновком органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини з матір`ю, оскільки такий має недоліки в його оформленні, є недостатньо обґрунтованим, а також має рекомендаційний характер».
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
 
Під час розгляду справи суди встановили, що позивач має постійне житло у м. Києві, створила належні умови для проживання дитини, дитина перебуває на утриманні та вихованні матері.
 
За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог.
 
Доводи касаційної скарги про відсутність спору, як підставу для відмови в задоволенні позовних вимог колегія суддів відхиляє.
 
Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому необхідно надавати сутнісного, а не формального значення.
 
Верховний Суд неодноразово акцентував увагу на відмінностях між поняттями «предмет спору» та «предмет позову». Зокрема, Верховний Суд зазначив, що предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносин, з приводу якого виник спір (правовий конфлікт) між позивачем і відповідачем (див., зокрема постанови Верховного Суду від 12 червня 2019 у справі № 916/542/18, від 01 серпня 2019 року у справі № 916/1743/18, від14 вересня 2021 року у cправі № 909/243/18).
 
При цьому підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
 
Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
 
З урахуванням викладеного відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
 
Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самі сторони врегулювали спірні питання.
 
Такі висновки викладені в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20, постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у cправі № 916/1042/22, від 10 квітня 2024 року у справі № 754/11753/21, від 22 травня 2024 року у справі № 204/1150/23.
 
У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2023 року у справі № 757/555/22 вказано, що «Верховний Суд не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що в цій справі відсутній спір між батьками з приводу визначення місця проживання дитини та зауважує, що: - по-перше, у випадку, коли суд уважає, що в справі відсутній предмет спору, то суд своєю ухвалою закриває провадження в справі (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України), а не відмовляє в задоволенні позову; - по-друге, відсутність спору характеризується тим, що між сторонами не залишається неврегульованих питань, а тому задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним та таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, які вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою. Натомість у справі, яка переглядається, саме по собі пред`явлення ОСОБА_1 позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю та подальше оскарження відповідачем рішення про задоволення цього позову в апеляційному порядку дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини».
 
Посилання в касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 та від 24 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23 не свідчить про те, що суди ухвалили судові рішення без їх урахування.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги, оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області та Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                            І. О. Дундар 
 
                                                                                     Є. В. Краснощоков
 
                                                                                     В. І. Крат