Номер провадження: 22-ц/813/410/25 
Справа № 499/927/22
Головуючий у першій інстанції Кравчук О.О.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2025 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного Товариства «Укрпошта» в особі Одеської дирекції у справі за позовом Акціонерного Товариства «Укрпошта» в особі Одеської дирекції до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором короткострокової безвідсоткової позики, на заочне рішення Іванівського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Кравчук О.О. 10 квітня 2023 року у м. Іванівка Одеської області, -

встановила:

У листопаді 2022 року директор Одеської дирекції АТ «Укрпошта» Дрозд С.Я. в інтересах АТ «Укрпошта» подав до суду першої інстанції позовну заяву до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись, на те, що відповідач не виконує умови договору позики, у зв`язку із чим просив стягнути з відповідачки заборгованість в загальному розмірі 37379 грн. 79 коп. та судові витрати в розмірі 2481 грн.
Заочним рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 10 квітня 2023 року у задоволенні позовної заяви АТ «Укрпошта» в особі Одеської дирекції було відмовлено.
В апеляційній скарзі представник АТ «Укрпошта» в особі Одеської дирекції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що АТ «Укрпошта» дотримано форми Договору новації та Договору позики, укладеного на підставі Договору новації боргу. Будь-яких доказів належного виконання відповідачкою своїх зобов`язань згідно умов договору, які передбачені ст. 545 ЦК України, матеріали справи не містять. При цьому суд проігнорував ту обставину, що відповідач здійснила часткове перерахування коштів на погашення боргу, що фактично свідчить про визнання останньою боргу.
Сторони про розгляд справи на 20 травня 2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились. 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника АТ «Укрпошта» в особі Одеської дирекції підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працювала в АТ «Укрпошта» за трудовим договором на посаді начальника ПВПЗ №37.
09 листопада 2021 року позивач та відповідач уклали Договір короткострокової безвідсоткової позики №11-514.
Позичальник ОСОБА_1 , відповідно до Договору позики, який укладено на підставі Договору новації від 09 листопада 2021 року, укладеного між тими самими сторонами, зобов`язалась у строк і в порядку, визначеному цим договором позики, повернути грошові кошти в розмірі 40198 грн. 80 коп., а позикодавець зобов`язався прийняти грошові кошти в порядку, визначеному цим Договором (пункт 1.1 Договору позики).
Сторони домовились, що проценти за користування Позикою встановлюється у розмірі 0 відсотків (п. 1.2 Договору позики).
Сторони досягли згоди, що утримання із заробітної плати, які будуть здійснюватися згідно п. 3.1 цього Договору, є договірними і не є відрахуваннями із заробітної плати у розумінні ст. 26 Закону України «Про оплату праці» (п. 2.2 Договору позики).
09 листопада 2021 року позивач та відповідач уклали Договір новації № 11-515 про заміну первісного зобов`язання, яке виникло внаслідок протиправного заволодіння відповідачем під час виконання трудових обов`язків грошовими коштами в розмірі 40198 грн. 80 коп.
ОСОБА_1 , у зв`язку із неможливістю відшкодувати матеріальну шкоду, завдану позивачу в сумі 40198,80 грн., яка була завдана шляхом протиправного заволодіння відповідачем вказаною сумою під час виконання трудових обов`язків, та позивач, прийшли до згоди про заміну зобов`язання про відшкодування зазначеної завданої матеріальної шкоди новим зобов`язанням відповідно до ст. 604 та ст. 1053 Цивільного кодексу України (п. 1 Договору новації).
Первісне зобов`язання припиняється з моменту набрання чинності цього Договору (новації) (п. 2 Договору новації).
Зміст і умови нового зобов`язання викладені у Договорі позики, в якому сторонами є сторони за первісним зобов`язанням і за цим договором (п. 3 Договору новації).
ОСОБА_1 09 листопада 2021 року надала згоду на добровільне відшкодування суми шкоди за відсутнє майно позивача - готівку в сумі 40198,80 грн., на умовах укладення договору новації/позики та шляхом утримання усіх коштів нарахованих їй до виплати (а.с. 11).
Згідно довідки від 24 червня 2022 року, відповідач за період з 09 листопада 2021 року по 24 червня 2022 року погасила позику в розмірі 11542,21 грн. Заборгованість відповідача перед відповідачем станом на день подачі позову становила 28656,59 грн. (а.с. 12).
Згідно наданого позивачем розрахунку, за договором позики утворилася заборгованість на загальну суму 37379,79 грн., що складається із заборгованості: за основним боргом - 28656,59 грн.; пеня - 8023 грн.; 3 відсотки річних - 699,52 грн.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства (ч. 1 ст. 6 Цивільного кодексу України, далі - також ЦК).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч. 1, 2 ст. 207 ЦК).
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК).
Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК).
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК).
Згідно з ч.2, 3 ст. 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). Новація не допускається щодо зобов`язань про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, про сплату аліментів та в інших випадках, встановлених законом.
Тлумачення вказаної норми свідчать про наявність таких ознак новації: 1) це спосіб припинення зобов`язання; 2) вона можлива лише між тими самими сторонами (сторонами попереднього зобов`язання); 3) є двостороннім правочином; 4) нове зобов`язання, пов`язане з попереднім; 5) спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на зміну.
Колегія суддів доходить висновку, що зазначені умови АТ «Укрпошта» в особі Одеської дирекції та ОСОБА_1 не дотримали, оскільки відсутній загальний наслідок новації, а саме - припинення первісного та виникнення нового зобов`язання.
Згідно ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст. 1047 цього Кодексу).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1 ст. 1046 ЦК).
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК).
Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків (ч. 1 ст. 130 КЗпП).
При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством (ч. 2 ст. 130 КЗпП).
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в позовній заяві та Договорі новації лише зазначено, що первісне зобов`язання між сторонами виникло під час виконання трудових обов`язків внаслідок протиправного заволодіння відповідачем грошовими коштами в розмірі 40198,80 грн.
Представник позивача не довів, що відповідачу фактично надавалися кошти в позику, та не були надані належні, допустимі та достатні в своїй сукупності докази, щодо існування, між позивачем та відповідачем, попередніх зобов`язальних відносин цивільно-правового характеру, їх виду та розміру, а тому, фактично, предметом позову є відшкодування позивачу майнової шкоди, завданої працівником при виконанні своїх трудових обов`язків.
Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що порядок відшкодування такого виду шкоди регламентується нормами трудового законодавства. Так, КЗпП передбачена матеріальна відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, у межах середнього місячного заробітку та випадки обмеженої та повної матеріальної відповідальності працівників.
Відтак, укладений між сторонами Договір позики не підтверджує виникнення нового зобов`язання та досягнення згоди щодо всіх його істотних умов, оскільки реальної передачі позичальникові грошових коштів у розмірі 40198,80 грн. не відбулося, і зазначений розмір грошових коштів відповідач від позивача не отримувала та уклала безгрошовий договір позики щодо суми протиправного заволодіння грошовими коштами під час виконання нею трудових обов`язків, а порядок відшкодування такого виду шкоди регламентується нормами трудового законодавства.
Суд першої інстанції вірно прийняв до уваги, що спричинена позивачу як роботодавцю матеріальна шкода внаслідок недостачі грошових коштів, які належать позивачу, не є боргом в розумінні позики, а тому договір короткострокової безвідсоткової позики не є новацією цього боргу. Спричинена відповідачем шкода, в разі її підтвердження у встановленому законом порядку, може бути стягнута в порядку відшкодування шкоди, спричиненої працівником відповідно до норм КЗпП або ЦК.
Врахувавши характер спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що норми трудового законодавства, як гарантія дотримання прав працівників, не передбачають права на укладення між роботодавцем та працівником договорів заміни зобов`язань працівника з відшкодування шкоди позиковим зобов`язанням, оскільки норми цивільного законодавства у спірних правовідносинах не застосовуються.
Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 500/9201/18 (провадження № 61-19437св20), від 21 липня 2023 року у справі № 502/415/21 (провадження № 61-13193св22) від 28 лютого 2024 року у справі № 686/21381/21 (провадження № 61-17602св23).
Безпідставними при цьому є доводи апеляційної скарги представника АТ «Укрпошта» про те, що позивачем дотримано форми Договору новації та Договору позики, укладеного на підставі Договору новації боргу. Будь-яких доказів належного виконання відповідачкою своїх зобов`язань згідно умов договору, які передбачені ст.545 ЦК України, матеріали справи не містять. При цьому суд проігнорував ту обставину, що відповідач здійснила часткове перерахування коштів на погашення боргу, що фактично свідчить про визнання останньою боргу.
Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що ініціатором укладення вищевказаних договорів є АТ «Укрпошта» в особі Одеської дирекції. При цьому сторони не заперечували, що майнова шкода товариству була завдана працівником ОСОБА_1 під час здійснення нею своїх трудових обов`язків.
Згідно зі ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 КЗпП України).
Відповідно до ч. 1 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
У чинному законодавстві поряд із поняттям матеріальної відповідальності визначена категорія цивільно-майнової відповідальності. Ці види відповідальності за правовою природою істотно відрізняються одне від одного.
Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП України.
Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією.
Тому норми ЦК України, які спрямовані на правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності, не поширюються на трудові правовідносини щодо матеріальної відповідальності працівника, які врегульовані, зокрема, ст. ст. 130, 134 КЗпП України.
Відповідно можливе застосування інституту новації, як це мало місце у спірних правовідносинах, не трансформує трудові відносини щодо матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну працівником підприємству, установі, організації, у цивільні позикові правовідносини.
Отже, галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення. Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником внаслідок недотримання трудової дисципліни, норми цивільного законодавства не застосовуються.
До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19, а також Верховний Суд у постанові від 18 квітня 2024 року у справі № 511/2330/20.
Із урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, колегія суддів доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи апелянта. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Заочне рішення Іванівського районного суду Одеської області від 10 квітня 2023 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного Товариства «Укрпошта» в особі Одеської дирекції - залишити без задоволення.
Заочне рішення Іванівського районного суду Одеської області від 10 квітня 2023 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 06 червня 2025 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        Є.С. Сєвєрова

                                                       О.М. Таварткіладзе