ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

10 квітня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 160/13172/24	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Коршуна А.О., Чепурнова Д.В.,     
  
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року 
у адміністративній справі № 160/13172/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 , визнано  протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №045550024096 від 14.03.2024 р. про відмову в призначенні пенсії за віком, та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області: зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 всі періоди роботи відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 05.09.1983р., період роботи з 01.07.2000 р. по 16.06.2003 р. та перебування в декретній відпустці відповідно наданих документів; а також повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.03.2024 р. про призначення пенсії за віком з врахуванням до загального страхового стажу вищевказаних періодів роботи, з урахуванням висновків суду у даній справі та прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства України.
Одночасно, вказаним рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року відмовлено у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 та стягнуто на її користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області судові витрати з оплати судового збору у розмірі 302 (триста дві) грн. 80 коп. і за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судові витрати з оплати судового збору у розмірі 302 (триста дві) грн. 80 коп.
Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в частині задоволення вимог позивача з підстав його необґрунтованості, безпідставності та порушення норм матеріального і процесуального права, у звязку з чим просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду та ухвалити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. 
Апеляційна скарга відповідача мотивована ти, що Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не може бути належним відповідачем у даній справі, оскільки не відмовляло в призначенні пенсії позивачу, а заява та документи позивача було розглянуто за принципом екстериторіальності і рішення № 045550024096 від 14.03.2024 року про відмову у призначені пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, було прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області, що на переконання відповідача підтверджується правовою позицією Верховного Суду висловленою у постанові від 13.02.2018 року по справі № 826/1460/16, якою вказується на те, що належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи
невизнаного матеріального права
Разом з тим, хоча відповідач і наголошує на тому, що Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не може бути належним відповідачем у даній справі, оскільки не відмовляло в призначенні пенсії позивачу, одночасно звертає увагу апеляційного суду на правомірність відмови позивачу рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у призначені пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону №1058-IV у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
Наведений у попередньому абзаці висновок відповідач цитуючи положення ч.1 ст.5, ч.2 ст.24 Закону України №1058-IV від 09.07.2003 року «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV) та ст.ст.56, 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також на приписи п.8, п.26 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній
затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 із внесеними змінами (далі - Порядок № 637) та п.2.11, п.2.12 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, і раніше діючої Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці від 20.06.1974 № 162 (далі-Інструкція) -  мотивує тим, що згідно змісту оскаржуваного рішення на момент звернення позивачу виповнилося 60 років, а його страховий стаж становив 1 рік 4 місяці 14 днів. 
При цьому, пояснюючи підстави не зарахування позивачу до страхового стажу усіх періодів трудової діяльності відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 05.09.1983 року, відповідач вказує, що: в трудовій книжці на титульній сторінці виправлене прізвище з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 », що не відповідає прізвищу за паспортним даним « ОСОБА_4 », а період навчання з 01.09.1979 по 11.07.1983 відповідно до уточнюючої довідки № 18 від 26.01.2024 позивачу не зараховано, оскільки довідка видана на прізвище « ОСОБА_2 », що не відповідає паспортним даним « ОСОБА_4 », і позивачем не було надано  свідоцтво про одруження 5 або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про зміну прізвища « ОСОБА_2 » —« ОСОБА_5 » — « ОСОБА_4 »; а період догляду за дитиною до досягнення трирічного віку ІНФОРМАЦІЯ_1 не зараховано до страхового стажу позивача, оскільки в свідоцтві про народження відсутній штамп про видачу паспорта та зазначене прізвище матері « ОСОБА_6 », що не відповідає паспортним даним « ОСОБА_4 », а позивачем не було надано паспорт дитини, та не зазначено в заяві інформацію про здійснення догляду за дитиною до досягнення трирічного віку та надати свідоцтво про одруження або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про зміну прізвища « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_4 »; період роботи позивача з 01.07.2000 по 16.06.2003 до страхового стажу позивача не зараховано оскільки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про сплату страхових внесків.
Оскільки період трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до 01.01.2004, зараховується до страхового стажу в порядку і на
умовах передбачених законодавством, що діяло раніше, на підставі документів, визначених Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, зокрема, трудової книжки, а на виконання Указу Президента України від 04.05.1998 № 401 та постанов Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 № 794 (далі — постанова № 794), від 08.06.1998 № 832 персоніфікований облік відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування впроваджувався протягом 1998 - 2000 років системи персоніфікованого обліку (пункт 3 постанови № 794) -  відповідач наголошує, що персоніфікований облік відомостей у системі
загальнообов`язкового державного пенсійного страхування з 01.07.2000 є обов`язковим, і відповідно, усі  періоди трудової діяльності мають враховуватися лише за даними реєстру застрахованих осіб.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги відповідача, яку просить залишити без задоволення, та на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, яке просить залишити без змін. 
Обговоривши доводи апеляційної скарги відповідача та поданого позивачем відзиву, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин та правильність застосування до них норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача і для скасування рішення суду першої інстанції з наведених в апеляційній скарзі підстава.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 07.03.2024 р. ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) виповнилося 60 років у звязку з чим вона звернулася до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком, до якої додала документи на підтвердження трудового стажу, яка за принципом екстериторіальності заява про призначення пенсії за віком була розглянута ГУ ПФУ в Житомирській області.
Рішенням ГУ ПФУ в Житомирській області №045550024096 від 14.03.2024 р. позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. А саме, у зазначеному рішенні вказується, що необхідний страховий стаж визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 30 років, натомість, страховий стаж заявниці становить 1 рік 4 місяці 14 днів.
Так, за результатами розгляду поданих ОСОБА_1 разом із заявою про призначення пенсії за віком від 07.03.2024р. документів пенсійним органом до страхового стажу позивача не зараховано усі періоди трудової діяльності відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 05.09.1983 року, оскільки в трудовій книжці на титульній сторінці виправлене прізвище з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 » (рос. мовою), що не відповідає паспортним даним « ОСОБА_4 ». Також, ГУ ПФУ в Житомирській області до страхового стажу позивача не зараховано період навчання з 01.09.1979 р. по 11.07.1983 р. відповідно до уточнюючої довідки №18 від 26.01.2024 р., оскільки довідка видана на прізвище « ОСОБА_2 », що не відповідає паспортним даним заявника за прізвищем « ОСОБА_4 ».
З огляду на викладене, пенсійним органом запропоновано позивачу для зарахування до страхового стажу вищевказаних періодів трудової діяльності та періоду навчання необхідно надати уточнюючі довідки, виписки з наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи, що передбачено Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 або надати свідоцтво про одруження або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про зміну прізвища ОСОБА_7 .
Період догляду за дитиною до досягнення трирічного віку ІНФОРМАЦІЯ_1 вдповідачем-1 не зараховано до страхового стажу позивача, оскільки в свідоцтві про народження відсутній штамп про видачу паспорту та зазначене прізвище матері « ОСОБА_6 », що не відповідає паспортним даним заявника ( ОСОБА_4 ), у зв`язку з чим ГУ ПФУ в Житомирській області запропонував позивачу надати паспорт дитини, або зазначити в заяві інформацію про здійснення догляду за дитиною до досягнення трирічного віку та надати свідоцтво про одруження або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про зміну прізвища з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_4 ».
Згідно з рішенням №045550024096 від 14.03.2024 р. ГУ ПФУ в Житомирській області не зараховано період роботи позивача з 01.07.2000 р. по 16.06.2003 р., оскільки в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про сплату страхових внесків.
Одночасно із цим, пенсійний орган зауважив в рішенні, що за даними реєстру застрахованих осіб зараховано всі періоди трудової діяльності заявниці, зокрема, з 06.08.2012 р. та зазначено, що ОСОБА_1 не працює з 01.04.2014 р.
Надаючи правову оцінку виниклим у цій справі правовідносинам, аналізуючи положення ст.46 Конституції України та ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 р. (далі – Закон №1788-XII) і п.1 ч.1 ст.8, ст.24, ч.1 і ч.2 ст.26, ст.40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 р. (далі – Закон №1058-IV), а також п.3, п.20 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» за №637 від 12.08.1993 р. (далі – Порядок №637) - суд першої інстанції дійшов висновку, що основним документом, яким підтверджується стаж роботи, є трудова книжка, а необхідність надання будь-яких додаткових уточнюючих довідок виникає лише у випадку коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 05.12.2019 р. по справі №235/805/17, від 06.12.2019 р. по справі №663/686/16-а, від 06.12.2019 р. по справі №500/1561/17, від 05.12.2019 р. по справі №242/2536/16-а.
Оскільки невідповідність прізвища заявника з урахуванням її паспортних даних відомостям, у поданих позивачем разом із заявою від 07.03.2024 р. документам (зокрема, трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 05.09.1983 р., уточнюючій довідці №18 від 26.01.2024 р., свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 23.01.2024 р.), що стало підставою для не зарахування пенсійним органом стажу позивача до її страхового стажу, судом першої інстанції досліджено долучені до матеріалів справи документи, які у сукупності свідчать про факт змін прізвища позивача із « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_6 » та у подальшому із « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_4 », а саме: уточнюючу довідку №18 від 26.01.2024 р. про період навчання з 01.09.1979 р. по 11.07.1983 р.; копію свідоцтва про народження дитини ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) серії НОМЕР_2 від 23.01.2024 р., в якому в графі «Мати» зазначено « ОСОБА_9 »; копію виданого Бабушкінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 03.07.2008 р. паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 , в графах «Прізвище», «Ім`я», «по батькові» якого зазначено « ОСОБА_4 », « ОСОБА_10 », « ОСОБА_11 » та датою народження вказано « ІНФОРМАЦІЯ_3 »; видану на ім`я ОСОБА_9 Довідку Амур-Нижньодніпровського відділу реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області за №106/03-99 від 20.02.2008 р., за змістом якої 02.10.1984 р. в Амур-Нижньодніпровського відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області зареєстровано шлюб ОСОБА_12 та ОСОБА_13 й 17.03.1997 р. цим же органом державної реєстрації зареєстровано розірвання вказаного шлюбу й зазначено, що після шлюбу вказаним вище особами присвоєні прізвища « ОСОБА_3 » та « ОСОБА_6 »; копію свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_4 від 26.10.2005 р. та серії НОМЕР_5 від 20.02.2008 р., виданих Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, яким підтверджено зміну прізвища ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на « ОСОБА_6 » від 25.10.2005 р.; копію свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_6 від 09.04.2008 р., виданого Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, яким підтверджено зміну імені ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на « ОСОБА_1 » від 09.04.2008 р.; а також копію трудової книжки серії НОМЕР_1 від 05.09.1983 р. оформлена щодо « ОСОБА_14 » (тут і надалі мовою оригіналу) й містить відомості щодо зміни прізвища « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 » на підставі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 від 02.10.1984 р. й останній запис про звільнення з роботи у цій книжці датовано 16.03.2003 р.
З урахуванням встановлених у цій справі обставин, судом першої інстанції правильно зауважено на тому, що у даному випадку окремі неточності у поданих позивачем документах або неповнота відображеної у них інформації не може бути перешкодою для реалізації нею своїх законних прав, в даному випадку - права на призначення пенсії за віком, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 25.04.2019 р. по справі № 593/283/17 та від 30.09.2019 по справі № 638/18467/15-а стосовно формальних неточностей у документах, які за загальним правилом не можуть бути підставою для обмеження органами пенсійного фонду в реалізації особою конституційного права на соціальний захист та призначення пенсії.
При цьому, правильно узявши до уваги позицію Верховного Суду, наведену у постановах від 21.02.2018 по справі №687/975/17,  від 06.02.2018 р. по справі № 677/277/17 та від 07.11.2019 р. у справі №686/19477/16-а, якою підкреслювалося, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства, відтак вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань з призначення пенсії за віком, а також на правову позицію  Верховного Суду,  викладену у постановах від 24.05.2018 р. по справі №490/12392/16-а, від 04.09.2018 р. по справі №423/1881/17 та від 07.02.2018 р. по справі №275/615/17 стосовно того, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії - суд першої інстанції обґрунтовано наголосив на тому, що обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів, і відповідно, позивач маючи відповідні записи у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи підтвердила свій трудовий стаж належними та допустимими доказами, а тому не зарахування спірного стажу за вказаних у спірному рішенні відповідача-1 суперечить принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29.06.2010 р.) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
Підсумовуючи вищевикладене у сукупності, суд першої інстанції дійшов обгрунтовано висновку у цій справі про те, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки, і на позивача не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, а неточність записів в трудовій книжці або помилки, допущені працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки, не можуть бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає їй право на призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.
Оскільки підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки, а також з огляду на те, що у даному випадку записи в трудовій книжці зроблено чітко, зрозуміло, відсутні ознаки підчисток та підробок, а відповідачами суду не надано доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи позивача - судом правильно наголошено, що наведені пенсійним органом доводи не можуть бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні зазначених ним спірних періодів роботи до стажу, і відповідно, відповідачем-1 при обрахуванні стажу роботи безпідставно не взято до уваги необхідні для призначення пенсії періоди, 
Як зазначалося вище, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист. Та обставина, що уповноважена особа підприємства (установи), де працювала позивач не засвідчила запис в трудовій книжці позивача печаткою належного підприємства або здійснила запис не у точній відповідності з формуванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону, не робить такі записи неправдивими. Відповідач не позбавлений права перевірити інформацію, яка зазначена у трудовій книжці, як того вимагає частина 3 статті 44 Закону №1058.
Погоджується колегія суддів також з висновками суду першої інстанції в частині, яка стосується обговорення спірних у цій справі питань протиправного не зарахування до страхового стажу позивачки періоду догляду за дитиною до досягненням нею 3-річного віку, оскільки долученими до матеріалів справи доказами беззаперечно підтвердженим є те, що  матір`ю ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є позивачка і на момент видачі свідоцтва про народження ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) серії НОМЕР_2 від 23.01.2024 р. прізвищем позивачки було « ОСОБА_6 », а у подальшому прізвище позивачки змінено на « ОСОБА_4 », що підтверджується виданим Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_6 від 09.04.2008 р. Доказів протилежного до суду не надано й судом не встановлено.
За вказаних у попередньому абзаці обставин та на підставі аналізу положень п.8 ч.1 ст.11, ч.4 ст.24 Закону №1058-ІV, ч.3 ст.56 Закону №1788-ХІІ, ч.2 ст.181 Кодексу законів про працю України, а також п.11 Порядку №637, якими у сукупності визначено, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми до досягнення ними трирічного віку зараховується до страхового стажу та встановлюється на підставі свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть) та документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала, і у той же час не встановлено  обов`язкової наявності у свідоцтві про народження дитини відмітки про одержання паспорта - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про протиправність відмови пенсійного органу в зарахуванні до страхового стажу позивача періоду, в якому позивач здійснювала догляд за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Оскільки предметом доказування у даній справі є встановлення, зокрема, чи діяв відповідач обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття оскаржуваного у цій справі рішення (вчинення дій), судом першої інстанції на підставі аналізу положень ч.2, ч.3 ст.44 Закону №1058-IV та п.4.2 і п.4.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до       Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого       постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року (надалі - Порядок № 22-1) – правильно акцентовано увагу на тому, що у даному випадку позивач не може бути позбавлений права, а не отримання (не витребування) відповідачем та не перевірка ним у визначений законодавцем порядку підтверджуючих документів щодо позивача, тобто, не вжиття відповідачем усіх передбачених законодавством заходів за для повного, всебічного та об`єктивного розгляду заяви позивача свідчить тільки про неналежну перевірку наданих позивачем документів, не повний, не всебічний та об`єктивний розгляду заяви позивача, і про передчасність висновків пенсійного органу про відмову в призначенні пенсії за відсутності належних обґрунтувань свого рішення, оскільки при виникненні будь-яких сумнівів щодо права позивача на отримання пенсії, відповідач має право та навіть зобов`язаний перевіряти достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. Проте, матеріали справи не містять доказів щодо здійснення відповідачем перевірки достовірності відомостей про позивача.
Доводи відповідача щодо не зарахування пенсійним органом до страхового стажу періодів роботи позивача з 01.07.2000 р. по 16.06.2003 р. з підстав відсутності в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відомостей про сплату страхових внесків, на переконання колегії суддів також не можуть слугувати підставою для не зарахування пенсійним органом до страхового стажу ОСОБА_1 періоду її роботи з 01.07.2000 р. по 16.06.2003 р., та не спростовують висновків суду першої інстанції у зазначеній частині, оскільки відповідно до вимог ст.1, ст.20, п.1 ч.1 ст.24, ч.3 ст.44, ч.1 ст.101, ст.106 Закону №1058-IV та абз.2 пп.3 п.4.2 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 р., обов`язок права позивача на отримання пенсії також як і достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію законодавцем покладено саме на територіальні органи Пенсійного фонду України, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною ним у постановах від 22.05.2018 р. у справі №439/1148/17, від 03.10.2018 р. у справі №235/2873/17, від 27.02.2018 р. у справі №681/813/17, від 22.05.2018 р. у справі №683/977/17, від 10.07.2018 р. у справі №709/1360/17.
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано акцентував увагу на тому, що порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені) та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді не зарахування до страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку у свою чергу нараховувалися страхові внески, проте не з вини застрахованої особи страхові внески не були зараховані на відповідні рахунки або зараховувалися в рахунок сплати заборгованих страхувальником сум недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. Крім того, несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати законні права та інтереси позивача як застрахованої особи, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до Пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі.
Оскільки відповідно до статті 254 Кодексу законів про працю України, несплата підприємством, установою, організацією внесків на соціальне страхування не позбавляє працівника виплати за цим страхуванням, зокрема, виплати пенсії, суд першої інстанції правильно зазначив також про те, що позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на такому підприємстві.
Відповідно до вищенаведеного у сукупності, судом першої інстанції у даному випадку правильно підсумовано, що позивачка не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення періоду роботи: з 01.07.2000 р. по 16.06.2003р. до страхового стажу за порушення, вчинене роботодавцем, оскільки згідно з Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідальність за неподання звітності та за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховним Судом, висловленою у постановах від 27.03.2018 р. по справі №208/6680/16-а, від 04.09.2018 р. по справі №482/434/17, від 25.11.2019 р. по справі №242/2088/17.
Зважаючи безпідставність не зарахування пенсійним органом до страхового стажу ОСОБА_1 періоду її роботи з 01.07.2000 р. по 16.06.2003 р., висновки суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного у цій справі рішення ГУ ПФУ в Житомирській області №045550024096 від 14.03.2024 р. про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком, та необхідності його скасування – є цілком законними та обґрунтованими, і не спростовуються доводами апеляційної скарги взагалі. 
Стосовно доводів відповідача про безпідставність залучення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області до участі у справі відповідачем, колегія суддів наголошує на зрозуміло викладених у судовому рішенні обставинах, на підставі яких ГУ ПФУ в Дніпропетровській області зобов`язано зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_8 ) всі періоди роботи відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 05.09.1983р., період роботи з 01.07.2000 р. по 16.06.2003 р. та перебування в декретній відпустці відповідно наданих документів, та окремо підкреслює, що на законодавчому рівні чітко визначено, що обов`язок виплати пенсії, у випадку її призначення залишається у територіального органу Пенсійного фонду України за місцем перебування на пенсійному обліку, і у даному випадку таким органом є ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, а відповідно, у зв`язку із встановленими у цій справі фактами порушення пенсійних прав позивача, їх відновлення на підставі судового рішення має здійснювати  саме  ГУ ПФУ в Дніпропетровській області шляхом повторного розгляду заяви ОСОБА_1 від 07.03.2024 р. про призначення пенсії за віком з врахуванням до страхового та пільгового стажу вищевказаних періодів роботи, з урахуванням висновків суду у даній справі та прийняття рішення відповідно до норм чинного законодавства України.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Оскільки в частині незадоволених (відмовлених) позовних вимог рішення суду першої інстанції у цій справі не оскаржується, виходячи з наведених в п.13.1 і п.13.2 Постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі» роз`яснень, колегія суддів не вважає за необхідне  робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Виходячи з положень ст.316 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                            П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області – залишити без задоволення
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року – залишити без змін
Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      А.О. Коршун 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов