Постанова 
Іменем України
 
08 квітня 2025 року              
 
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/5437/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Желепи О. В., Стрижеуса А. М.,
за участю секретаря Марченка М. С.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на рішення Деснянського районного суду м. Києва
 
від 08 жовтня 2024 року
 
в складі судді Коваленко І. І.
 
у цивільній справі №754/9673/24 Деснянського районного суду м. Києва
 
за позовом ОСОБА_1 
 
до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
 
про стягнення 3% річних та інфляційних втрат
 
                                               У С Т А Н О В И В:
05 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просивстягнути солідарно зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на його користь 3 % річних та інфляційні втрати за не виконання судових рішень про стягнення боргу за двома договорами позики та за не виконання судових рішень про стягнення інфляційних втрат і 3% річних, а саме:
- 3 % річних - 12 565,39 грн за період з 05.12.2023 по 30.06.2024 та інфляційні втрати - 20 014,54 грн за невиконання зобов`язання, яке виникло з рішення суду у справі № 754/7074/23 за період з 05.12.2023 року по 31.05.2024 року;
- 3 % річних - 29 010,34 грн з 01.02.2022 по 21.12.2023 та інфляційні втрати - 133 845,82 грн за невиконання зобов`язання, яке виникло із рішення суду у справі №754/8484/21 за період з 01.02.2022 по 21.12.2023;
- 3 % річних - 2 848,25 грн за період з 27.04.2023 по 30.06.2024 та інфляційні втрати - 3 093,69 грн за період з 27.04.2023 по 31.05.2024 за невиконання зобов`язання, яке виникло із рішення суду по справі № 754/2447/22;
-  3 % річних - 5 404, 78 грн за період з 22.12.2020 по 01.02.2022 та інфляційні втрати - 18 493,55 грн за період з 22.12.2020 по 01.02.2022 за невиконання зобов`язання, яке виникло із рішення суду у справі №754/15314/19;
- 3 % річних - 3 584,90 грн за період з 07.02.2023 по 30.06.2024 та інфляційні втрати - 5 436,83 грн за період з 07.02.2023 по 30.06.2024 за невиконання зобов`язання, яке виникло із рішення суду по справі №754/10827/20;
- 3 % річних - 6 573,53 грн за період з 29.11.2022 по 30.06.2024 та інфляційні втрати - 10 974,99 грн за невиконання зобов`язання, яке виникло із рішення суду у справі № 754/2449/22, за період з 29.11.2022 по 31.05.2024.
- 3 % річних - 55 955,80 грн за період з 22.12.2023 року по 30.06.2024 року та інфляційні втрати - 63 158,61 грн з 22.12.2023 року по 31.05.2024 року за невиконання зобов`язання, яке виникло із рішення суду у справі №754/16773/17;
- 3 % річних - 13 869,97 грн за період з 21.09.2022 року по 30.06.2024 року та інфляційні втрати - 29 731, 34 грн за період з 21.09.2022 року по 30.06.2024 року а невиконання зобов`язання, яке виникло із рішення суду по справі № 754/16771/17 ;
Позов мотивований тим, що відповідачі не виконують судові рішення, тому за час прострочення виконання зобов'язання у позивача виникло право на стягнення 3 відсотків річних та інфляційних витрат.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги той факт, що позов пред'явлено про стягнення інфляційних втрат та 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошових зобов'язань, які виникли з судових рішень, а не з договору позики та як наслідок неправильно застосував положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Наголосив на тому, що у даній справі він не заявляв вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, внаслідок прострочення виконання зобов'язань за договорами позики.
 
Зазначав, що згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постановах від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц та від 04.06.2019 у справі №916/190/18 інтереси стягувача, у випадку не виконання боржником рішення суду про стягнення коштів забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання будь-якого грошового зобов'язання. На думку скаржника, згідно даних правових позицій Верховного Суду та норм діючого законодавства України, є необґрунтованим висновок суду першої інстанції про неможливість нарахування інфляційних втрат та 3% річних внаслідок не виконання грошового зобов'язання, яке виникло з рішення суду про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
 
За наведених обставин просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
 
Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідачі подали відзиви, в яких посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просили апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 
Представник позивача - ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній.
 
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
 
Відповідач ОСОБА_3 , належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача ОСОБА_3 .
 
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача та відповідача ОСОБА_2 , перевірила доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 17 жовтня 2016 року укладено договір позики на суму                    2 193 629 грн. В забезпечення виконання позичальником зобов'язань за цим договором в цей же день - 17.10.2016 між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір поруки.
Також 11 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 17 жовтня 2016 року укладено договір позики на суму 1 533 720 грн і в цей же день в забезпечення виконання зобов'язань між позивачем і ОСОБА_3 укладено договір поруки.
Постановою Київського апеляційного суду  у справі №754/16773/17, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 23 липня 2020 року, солідарно стягнуто з відповідачів на користь позивача борг за договором позики від 17 жовтня 2016 року в розмірі 2 053 805,63 грн.
Рішенням  Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2019 року у справі №754/16771/17 стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача борг за договором позики від 11 листопада 2016 року в розмірі 1 533 720 грн та інфляційні втрати в розмірі 294 474,24 грн.
Постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2021 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення відсотків (процентів за користування позикою, неустойки (пені та штрафу), 3 % річних) скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто солідарно з відповідачів 3 % річних у розмірі 91 140,76 грн , штраф у розмірі 766 860 грн та пеню у розмірі 1 533 720 грн. При цьому 3 % річних стягнуто за період з                           12 березня 2017 року по 04 березня 2019 року.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 серпня 2022 року постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2021 року в частині стягнення штрафу і пені скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих вимог відмовлено.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 7 вересня 2023 року у справі №754/7074/23 стягнуто солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3% річних за період з 24 листопада 2022 року по 1 серпня 2023 року у розмірі 30 884,16 грн. У задоволенні позовних вимог про стягнення втрат від інфляції судом відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 7 вересня 2023 року скасовано в частині відмови у стягненні інфляційних втрат і прийнято в цій частині нову постанову, якою стягнуто солідарно зі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за період з 1 липня 2021 року по                         30 червня 2023 року у розмірі 702 338, 53 грн.
Рішення судів у справі №754/7074/23 не виконано.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 року по справі №754/8484/21 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто солідарно з відповідачів: 113 938,29 грн - 3% річних від простроченої суми та                                 269 443,78 грн - втрати від інфляції. Втрати від інфляції стягнуті з 26 вересня 2019 року по 30 червня 2021 року, а 3% річних з 26 вересня 2019 року по                   01 серпня 2021 року. Рішення суду не виконано.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року, яке постановою Київського апеляційного суду від 27.04.2023, у справі №754/2447/22 стягнуто з відповідачів 3% річних за період з 01 серпня 2021 року по 24 листопада 2022 року в розмірі 80 495, 96 грн. Рішення суду не виконано.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 07 вересня 2020 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року, у справі №754/15314/19 стягнуто з відповідачів 3% річних за невиконання договору позики від 17 жовтня 2016 року за період з 18 березня 2017 року по  22 жовтня 2019 року в розмірі 161 578, 74 грн. Рішення виконане 01 лютого 2022 року.
Постановою Київського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року у справі №754/10827/20 рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 квітня 2021 року в частині позовних вимог про стягнення 3% річних скасовано та стягнуто зі відповідачів 3% річних за невиконання договору позики з                          05 березня 2019 року по 05 грудня 2020 року в розмірі 85 605,68 грн. Дане судове рішення не виконано.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 вересня 2022 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від                          29 листопада 2022 року та постановою Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року, у справі №754/2449/22 стягнуто з відповідачів солідарно 3% річних за невиконання рішення судів у справі №754/16771/17 за період з 05 березня 2019 року по 20 вересня 2022 року у розмірі 138 011, 27 грн. Це рішення суду не виконано.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що у зв'язку з невиконанням відповідачами грошових зобов'язань, які виникли з судових рішень у справах №754/7074/23, №754/8484/21, №754/2447/22, №754/15314/19, №754/10827/20 та №754/2449/22 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, він має право на стягнення з відповідачів додаткових 3% річних та інфляційних втрат через не виконання цих судових рішень.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.
Крім того, Верховний Суд в постанові від 15.11.2019 у справі №905/1753/18 виснував, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, належить здійснювати на суму основного боргу, стягнуту судовим рішенням до її повної сплати боржником, без урахування стягнутих сум пені, 3% річних та інфляційних втрат.
Також Верховний Суд в постанові від 15.11.2019 у справі №905/1753/18 зазначив, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних на стягнуту судовим рішенням суму 3% річних та інфляційних втрат не відповідає принципу заборони подвійної цивільно-правової відповідальності, який визначено в статті 61 Конституції України.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних, які виникли із судового рішення про стягнення компенсаційних втрат, не є сумою боргу, на які можуть нараховуватися 3 % річних та інфляційних, адже є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, у зв'язку з чим обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних про стягнення 3% річних та інфляційних втрат через прострочення виконання відповідачами судових рішень у справах №754/7074/23, №754/8484/21, №754/2447/22, №754/15314/19, №754/10827/20 та №754/2449/22.
Колегія суддів також погоджується з рішенням суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних через невиконання зобов`язання, яке виникло із рішення суду у справі №754/16771/17 та у справі №754/16773/17, враховуючи наступне.
Як установлено, у справі №754/16771/17 судами стягнуто з відповідачів на користь позивача 1 533 720 грн неповернутої позики за договором від 11.11.2016 та 3 % річних у розмірі 91 140,76 грн за період з 12 березня 2017 року по 04 березня 2019 року.
Також з матеріалів справи вбачається, що розмір заборгованості за договором позики від 11 листопада 2016 року, що був укладений між сторонами, був предметом дослідження у справі №754/2449/22, в якій суд встановив, що станом на 03 лютого 2022 року сума неповернутих відповідачами коштів становила 281 398,36 грн. Ця сума була визначена з урахуванням вартості реалізованого майна боржників.
Отже, суд першої інстанції у даній справі, що переглядається встановив, що судовими рішеннями у справі №754/16771/17 солідарно стягнуто з відповідачів на користь позивача 1 533 720,00 грн неповернутої позики за договором від 11.11.2016 та 3 % річних у розмірі 91 140,76 грн за період з 12 березня 2017 року по 04 березня 2019 року. До 21.09.2022 відповідачами сплачено                               1 364 643,96 грн, а відтак сума заборгованості становить 260 216,80 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач до позовної заяви долучив розрахунок інфляційних втрат та 3% річних за не виконання грошового зобов'язання, яке виникло з рішення суду у справі №754/16771/17, в якому визначив період нарахування 3% річних з 21.09.2022 по 30.06.2024, а інфляційних втрат з 21.09.2022 по 31.05.2024 (том 1, а. с. 196).
Також з розрахунку інфляційних втрат та 3% річних за не виконання грошового зобов'язання, яке виникло з рішення суду №754/16773/17, позивач визначив період нарахування 3% річних з 01.08.2023 по 30.06.2024, а інфляційних втрат з 01.08.2023 по 31.05.2024.
Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).
У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
Касаційний суд вже робив висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів.
Зокрема, у постанові від 06.09.2023 у справі № 910/8349/22 Верховний Суд виснував наступне:
тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:
(1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;
(2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;
(3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі №183/7850/22.
У даній справі, що переглядається, позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідачів інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суму грошового зобов'язання, яке виникло з судових рішень (справи №754/16771/17 та №754/16773/17), ухвалених за наслідками розгляду судом спорів про стягнення боргу за договорами позики.
Суд першої інстанції, встановивши вищенаведені обставини та врахувавши правові висновки Верховного Суду щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних у зв'язку з не виконанням грошового зобов'язання, що виникло з судових рішень у справах №754/16771/17 та №754/16773/17.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та зводяться до власного тлумачення позивачем положень ч. 2 ст. 625 ЦК України та пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, аналіз щодо застосування яких надано Верховним Судом у вищезгаданих постановах, а відтак не можуть бути підставою для скасування рішення суду в цій частині.
При цьому, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Також, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ? від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). 
За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено за повного з'ясування обставин справи та з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України 
 
                                              П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 
 
Повний текст постанови складено 09 квітня 2025 року.
 
Головуючий                                                                     О. Ф. Мазурик 
Судді                                                                                  О. В. Желепа
                                                                                            А. М. Стрижеус