ПОСТАНОВА                       
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 квітня 2025 року
м. Київ
 
Справа № 278/673/23
Провадження № 61-11228св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Сердюка В. В.
суддів: Ігнатенка В. М., Пророка В. В., Ситнік О. М., Фаловської І. М.
розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Полонської Людмили Миколаївни на постанову Житомирського апеляційного суду від 05 липня 2024 року в складі колегії суддів Коломієць О. С., Талько О. Б., Шевчук А. М.
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради, Служба в справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про відібрання дитини та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому зазначила, що вона та ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
21 січня 2022 року рішенням Житомирського районного суду Житомирської області в справі № 278/2609/21, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року, місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено разом із матір`ю - ОСОБА_4 . 
Послалася на те, що батько дитини - ОСОБА_2 одноособово змінив усні домовленості між батьками про визначення місця проживання дитини та відмовився віддавати дитину позивачці і з того часу фізично її утримує в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Умови проживання дитини, створені батьком і матір`ю, матеріальний стан батьків, їх ставлення до виконання батьківських обов`язків тощо, були предметом дослідження в справі № 278/2609/21 про визначення місця проживання їх сина і під час вирішення питання щодо найкращого забезпечення інтересів дитини суд визначив місце проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_5 .
Після набрання 16 листопада 2022 року законної сили рішенням суду в справі № 278/2609/21 позивачка неодноразово зверталася до відповідача з вимогою виконати рішення суду, надати їй можливість забрати дитину за їх з дитиною фактичним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 . 
Вказувала, що відповідач обрав позицію ізоляції дитини, він у будь-який спосіб унеможливлює залишення дитини поза своїм фізичним контролем. Зокрема, з набранням законної сили рішенням суду дитина припинила відвідувати дитячий садок, що підтверджується довідкою від 24 січня 2023 року № 13. Під час відвідування позивачкою сина за місцем реєстрації відповідача останній не залишає їх наодинці, забороняє виходити удвох з будинку, фізично відстороняє дитину від матері, почергово зачиняє за нею двері будинку, воріт тощо, супроводжуючи за межі будинковолодіння, а залишається зачиненою всередині будинку. У такий спосіб відповідач ігнорує рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю та перешкоджає її спілкуванню із сином. 
Натомість за місцем проживання матері і дитини в м. Києві позивачка організувала для сина зовсім інший, соціальний спосіб життя, що сприяв повноцінному та різносторонньому розвитку дитини. Крім приватного дитячого садка «Малюк Арістотель», ОСОБА_3 у період проживання з матір`ю відвідував школу верхової їзди «Поні-клуб», басейн та дитячу академію футболу і ці обставини досліджені судами в справі № 278/2609/21.
Після 16 листопада 2022 року під час спроби позивачки покинути будинок АДРЕСА_1 разом із сином відповідач їм фізично перешкоджав. За вказаними фактами позивачка зверталася до правоохоронних органів, що підтверджується відповідями Житомирського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області (далі - Житомирське РУП ГУНП в Житомирській області) від 10 січня 2023 року № 11942 та від 23 січня 2023 року № 1128.
Просила суд відібрати у ОСОБА_2 малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернути дитину матері - ОСОБА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
31 липня 2023 року рішенням Житомирського районного суду Житомирської області позов задоволено. Відібрано в ОСОБА_2 дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернуто дитину матері - ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції керувався тим, що рішенням суду від 12 січня 2022 року місце проживання малолітньої дитини визначено разом із матір`ю, проте відповідач фізично утримує дитину в будинку за місцем свого проживання, відмовляється виконувати рішення суду та передавати дитину матері. 
Матеріали справи не містять доказів, і такі докази не надано відповідачем до суду, що повернення малолітньої дитини за місцем проживання матері, яке є місцем проживання і дитини згідно з рішенням суду, яке набрало законної сили, створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток. Аналогічно не встановлено обставин, що повернення дитини буде суперечити її інтересам.
Суд звернув увагу на важливість спілкування дитини як з батьком, так і з матір`ю. Дії відповідача спрямовані на умисне невиконання рішення суду і обмеження прав малолітньої дитини на догляд, спілкування та виховання з боку матері.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
05 липня 2024 року постановою Житомирського апеляційного суду рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 31 липня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що дитина із 17 лютого 2022 року проживає разом з батьком за добровільною згодою матері на основі домовленості між сторонами, тому немає підстав для висновку про самочинну зміну батьком місця проживання дитини, зокрема після набрання законної сили рішенням суду про визначення місця проживання дитини.
Батько має більш тісний психоемоційний контакт з дитиною, дитина прихильна до батька, між матір`ю та дитиною частково втрачено соціальний та емоційний зв`язок, який не може бути відновлений одномоментно, тому задоволення вимог позивачки на цей час не матиме позитивного впливу на дитину, її психоемоційний стан, може призвести до негативних та непередбачуваних психологічних травм для дитини, що не відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
01 серпня 2024 року представника ОСОБА_1 - адвокат Полонська Л. М. засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 05 липня 2024 року та залишити в силі рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 31 липня 2023 року.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував правові висновки, викладені в постановах:
- Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 183/1464/22, про те, що мати (батько) має право на пред`явлення позову про відібрання дитини, у разі коли один з батьків змінив без згоди іншого з батьків місце її проживання до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання сина не змінював, згідно з статтею 162 Сімейного кодексу України (далі - СК України), яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону;
- Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 663/724/19, про те, що створювані одним із батьків для іншого протягом тривалого часу перешкоди у вихованні дитини та спілкуванні з нею мають наслідком руйнування зв`язків із сім`єю, до якої належить як батько, так і мати дитини, а отже в такому разі поведінка того із батьків, хто створює перешкоди, суперечить сімейним цінностям та не відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини;
- Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 613/1185/19, про те, що звичайне місце проживання дитини слід розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення.
Заявниця зазначила, що встановлені судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові обставини суперечать встановленим обставинам у справі № 278/2609/21 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , про визначення місця проживання дитини, згідно з якими звичайне місце проживання дитини з матір`ю з вересня 2020 року було: АДРЕСА_2 .
Відповідач перешкоджає матері у вихованні сина та спілкуванні з ним і цій обставині суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки в судовому рішенні та змінив місце проживання дитини без дозволу матері.
Залишаючи дитину на 10 днів за адресою проживання батька в селі Святопетрівське Бучанського району Київської області, мати дитини не надавала дозволу на зміну місця проживання сина з батьком у с. Вереси Житомирського району Житомирської області.
Апеляційний суд встановив обставини психологічного стану дитини, зокрема, часткову втрату психоемоційного контакту дитини з матір`ю з порушенням норм процесуального права на підставі недопустимих доказів, а саме висновку експерта від 18 березня 2024 року № 1, оскільки ця судова експертиза призначена та проведена в іншій справі № 752/13504/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну місця проживання дитини, а позивачка отримала повідомлення про її проведення вже після проведення експертизи. Висновок експерта до матеріалів справи долучено з порушенням статті 83 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), оскільки до клопотання про його приєднання до справи не додано документа, який підтверджував направлення клопотання іншій стороні.
У порушення частини третьої статті 367 ЦПК України апеляційний суд встановив обставини на підставі доказів, які не були подані до суду першої інстанції і щодо яких не встановлено виняткового випадку, за наявності якого відповідач надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Доводи інших учасників справи
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , батьками якого в свідоцтві про народження серії НОМЕР_1 записані: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_4 . 
Згідно із свідоцтвом про зміну імені від 21 жовтня 2022 року серії НОМЕР_2 , ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_6 ».
Із 2020 року та після розірвання сторонами шлюбу в 2021 році дитина залишилася проживати з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 . 
За місцем проживання матері і дитини в м. Києві малолітній ОСОБА_3 з 2020 року відвідував: приватний дитячий садок «Малюк Арістотель»; школу верхової їзди «Поні-клуб»; басейн ТОВ «Щастя кідс»; дитячу академію футболу (т. 1, а. с. 38-41).
12 січня 2022 року рішенням Житомирського районного суду Житомирської області в справі № 278/2609/21, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року та постановою Верховного Суду від 22 лютого 2023 року, первісний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини задоволено та визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_4 . У зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, про визначення місця проживання дитини, відмовлено (т. 1, а. с. 15-29, 155-164).
У справі № 278/2609/21 встановлено, що позивачка зверталася до відповідача із проханням надати дозвіл на виїзд з дитиною за кордон, проте такий не отримала, а тому 17 лютого 2022 року виїхала з України за путівкою без дитини та у зв`язку з початком військової агресії рф проти України не змогла вчасно повернутися додому. На її прохання вивезти до неї дитину, відповідач відмовляв. Повернувшись в Україну, вона відразу поїхала до сина, проте ОСОБА_2 відмовився повернути дитину, у зв`язку з чим вона зверталася в поліцію. З того часу ОСОБА_2 постійно перешкоджає їй у нормальному спілкуванні з сином, виконанні батьківських обов`язків щодо його виховання, дозволяє побачення з сином на території свого будинку і тільки в його присутності.
Із початком запровадження 24 лютого 2022 року воєнного стану в Україні, дитина проживає разом із батьком за місцем його реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . 
Із квітня 2022 року ОСОБА_3 відвідував групу короткочасного перебування «Smartik», із червня 2022 року - Вересівський Комунальний дошкільний навчальний заклад «Журавлик» Житомирського району Житомирської області, заняття з підготовки до школи (т. 1, а. с. 92-94).
Внаслідок чинення ОСОБА_2 перешкод у спілкуванні з дитиною та проживанні з нею, невиконання судового рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю, ОСОБА_1 в грудні 2022 року та січні 2023 року зверталась з відповідними зверненнями до служби в справах дітей, відділу поліції та виконавчої служби (т. 1, а. с. 31-36).
У висновку про результати психологічного дослідження від 02 березня 2023 року (психолог ОСОБА_7 ), доданому відповідачем до відзиву на позовну заяву, зазначено, що дитина вказала, що любить батька і хоче жити із ним, про матір говорить позитивно, зазначає, що іноді спілкується з мамою телефоном, а також проводить спільно час, коли мама приїздить. Загалом наявні всі ознаки здорової соціалізації ОСОБА_3 за місцем його проживання. Негативні фактори за місцем проживання дитини станом на день підготовки висновку відсутні. Різка зміна місця постійного проживання дитини та звичного для нього середовища не відповідає інтересам дитини та може спричинити заподіяння дитині психологічної травми (т. 1, а. с. 97, 98).
Відповідно до акта обстеження, затвердженого начальником Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної державної адміністрації в м. Києві 16 травня 2023 року, щодо умови для проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , створено належним чином умови для проживання та виховання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : передбачена окрема кімната, в якій наявне спальне місце, шафа для одягу, стіл для навчання та наявні деякі дитячі речі та іграшки (т. 2, а. с. 148).
07 червня 2023 року Виконавчим комітетом Житомирської міської ради, як органом опіки та піклування, надано висновок № 706 про визнання за доцільне відібрати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька ОСОБА_2 , та передати матері ОСОБА_1 (т. 2, а. с. 206-208).
03 липня 2023 року протокольною ухвалою суду першої інстанції відмовлено відповідачу в задоволенні клопотання про призначення психологічної експертизи та у допиті психолога як експерта; для всебічного розгляду справи судом поставлено на обговорення учасниками процесу для вирішення питання щодо з`ясування думки малолітньої дитини сторін - ОСОБА_3 . Суд ухвалив заслухати думку малолітнього ОСОБА_3 у присутності обох батьків за взаємною (обопільною) згодою як матері, так і батька дитини. Забезпечення явки дитини в судове засідання покладено на відповідача (т. 3, а. с. 1-6).
Відповідач явку дитини в судове засідання суду першої інстанції не забезпечив.
Апеляційний суд під час апеляційного перегляду справи врахував подані відповідачем до суду апеляційної інстанції докази:
- висновок про результати психологічного дослідження від 11 вересня 2023 року (психолог ОСОБА_7 ), згідно з яким «мати дитини ОСОБА_3 самовідсторонилася від виховання та втратила зв`язок з дитиною, про що попереджав державний психолог Житомирського центру соціальних послуг ще влітку 2022 року. Із березня 2023 року мати приїздила до дитини 4 рази і провела з нею кілька годин щоразу. Про матір дитина останнім часом почала висловлюватися здебільшого негативно, або взагалі відмовляється про неї розмовляти. Дитина також почала частіше згадувати про те, що мати його била, коли він проводив з нею час в Києві. У дитини сформувався міцний емоційний зв`язок та довіра до батька, мати дитини участі у розвитку та вихованні не бере. На момент написання цього висновку мати не приїздила до дитини майже 2 місяці. Виходячи із особливостей психологічного стану дитини, позитивних умов його розвитку, відвідування школи, та зважаючи на те, що він тривалий час (більше 1,5 року) знаходиться з батьком за місцем свого проживання в с. Вереси Житомирської області, можна впевнено визначити, що різка зміна місця постійного проживання дитини та звичного для нього середовища не відповідає жодним інтересам дитини, та обов`язково викликає дуже серйозну та непоправну психологічну травму» (т. 3, а. с. 122-124);
- висновок про результати психологічного дослідження від 28 листопада 2023 року (психолог ОСОБА_7 ), про те, що «події 20 жовтня 2023 року, коли мати з`явилася в школі з невстановленими особами під час занять, мали сильний негативний вплив на психологічний стан дитини і його ставлення до матері. Дитина сильно перелякалася, що його перевезуть в інше місце, да немає його друзів, батька, школи, спортивної секції, іграшок, тварин, тощо. Дитина була суттєво і негативно вражена тим, що мати йому збрехала, «вона сказала, що ми підемо до папи, а папи там не було». Також він став постійно тривожитися, коли бачить людину в камуфляжі, «а вдруг це погані агенти від мами, щоб мене до неї забрати». Дитина категорично відмовляється розмовляти з матір`ю телефоном, у дитини загострилися спогади про те, як мати його била в 3-4 річному віці. Виходячи із особливостей поточного психологічного стану ОСОБА_8 , необхідним є проведення всебічної експертизи психологічного стану дитини судовим експертом. Вплив негативних факторів на розвиток дитини на даний момент суттєвий, та вимагає негайного втручання фахівців, щоб обмежити негативний вплив на дитину та подальше заподіяння психологічних травм» (т. 4, а. с. 47, 48).
- висновок про результати психологічного дослідження від 04 січня 2024 року (психолог ОСОБА_7 ) про те, що «20 жовтня 2023 року, коли мати з`явилася в школі з невстановленими особами під час занять, до сих пір мають сильний негативний вплив на психологічний стан дитини і його ставлення до матері. ОСОБА_3 постійно відмовляється спілкуватися з матір`ю телефоном, яка телефонує вже раз на тиждень, а дитину не бачила вже 2,5 місяці» (т. 4, а. с. 49, 50);
- висновок судово-психологічної експертизи від 18 березня 2024 року, проведений в іншій справі (№ 752/13504/23) на замовлення ОСОБА_2 , відповідно до якого ставлення ОСОБА_3 до матері характеризується відсутністю стабільної позитивної психологічної прив`язаності, дитина не відчуває себе безпечно поряд із матір`ю, не встановлені прихильні та довірливі з нею відносини. ОСОБА_3 неодноразово наголошував на тому, що мати проявляла до нього форми неприйнятного покарання у вигляді побиття. Дії матері мають причинно-наслідковий зв`язок із наявними в дитини переживаннями травмуючої ситуації. Враховуючи результати проведеного психодіагностичного дослідження ОСОБА_3 , його актуальні умови розвитку та виховання, той факт що у нього не сформована прихильність до матері, яке супроводжується вибуховими негативними емоційними проявами до ОСОБА_1 , відновлення взаємодії матері із сином, повинно відбуватися виключно за бажанням дитини, бути безпечним для її емоційного стану, проходити в супроводі психолога та в умовах, які вибере сам ОСОБА_3 . За бажанням дитини зустрічі із матір`ю можуть проходити в супроводі батька. Різка зміна умов життя дитини з дому батька в будинок матері може різко негативно вплинути на подальший психічний розвиток дитини;
- результати психодіагностичної роботи від 26 квітня 2024 року, проведеної за зверненням ОСОБА_2 Житомирським міським центром соціальних служб Житомирської міської ради, згідно з якими «після проведених психологічних методів діагностики психоемоційного стану та активного вислуховування було з`ясовано, що дитині неприємно говорити про маму, тому що він починає відчувати страх за власну безпеку, оскільки вже переживав ситуацію, яка відбулася з ним у школі, коли приїхали «великі дядьки від мами і хотіли його забрати», але, на щастя, зі слів дитини, тато його врятував. За результатами інтерпретації методик «Малюнок сім`ї» та «Три дерева», можна зробити висновок, що найбільш емоційно близьким членом сім`ї дитина вважає тата. Маму малювати відмовився, пояснюючи тим, що вона з ними не проживає, вони не спілкуються, і він не хоче малювати її на одному малюнку з собою та татом. Також за інтерпретацією проективних малюнків хлопчика прослідковується бажання дитини обмежити намальованих членів родини (себе, тата, бабусю та домашніх улюбленців) у просторі, що може вказувати на несвідому потребу у додатковій безпеці та підтримці. Промальовані елементи на малюнках вказують на те, що центральне місце у житті дитини займає тато, ОСОБА_3 хоче бути схожим на нього та намагається наслідувати його. Також вони мають багато спільних планів на майбутнє. Міжособистісні стосунки в сім`ї, де проживає дитина, доброзичливі та гармонійні. Батько активно займається повноцінним розвитком та створює комфортні умови для проживання, розвитку та самореалізації сина. Під час бесіди з ОСОБА_3 про можливу перспективу відновлення спілкування з матір`ю, хлопчик спочатку категорично відмовився, але після бесіди про сім`ю, сімейні цінності, важливість підтримки родинних стосунків, сказав, що можливо і міг би зустрітися з матір`ю, щоб переконатися, чи вона змінилася і стала хорошою, але при умові, що тато буде завжди поряд» (т. 4, а. с. 151, 152).
Позиція Верховного Суду 
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема, у рішенні від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13 ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
За вимогами частин першої, другої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом (частина друга статті 13 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»).
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
За змістом положень частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Відповідно до вимог частини першої статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.
Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.
Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.
Такий правовий висновок висловлено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 357/17852/15-ц, постановах Верховного Суду 05 березня 2024 року в справі № 754/1817/22, від 06 грудня 2023 року в справі № 359/1144/21 та ін.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25 березня 2024 року в справі № 183/1464/22 зробив висновки, що судове рішення про визначення місця проживання дитини за своєю суттю є рішенням про визнання, а за своїм змістом є рішенням немайнового характеру. Зважаючи на відсутність в судовому рішенні про визначення місця проживання дитини обов`язку вчинення дій боржником (тим з батьків, з яким фактично проживає дитина), таке рішення не підлягає примусовому виконанню. Чинне законодавство не передбачає, що невиконання одним з батьків судового рішення щодо визначення місця проживання дитини з іншим з батьків, є умовою / підставою застосування статті 162 СК України. Основною умовою застосування статті 162 СК України є факт «самочинної зміни місця проживання дитини».
У СК України є прогалина та відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників сімейних відносин для випадку, коли один з батьків змінив без згоди іншого з батьків місце проживання дитини до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання її не змінював. Подібною нормою є стаття 162 СК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону. Очевидно, що позбавлення матері (батька) права ініціювати позов про відібрання дитини, у разі коли один із батьків змінив місце проживання до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання сина не змінював, суперечить принципу розумності та справедливості.
Мати (батько) має право на пред`явлення позову про відібрання дитини, у разі коли один з батьків змінив без згоди іншого з батьків місце її проживання до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання сина не змінював, згідно зі статтею 162 СК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону.
У справі, що переглядається, матір ОСОБА_1 просила суд відібрати у батька ОСОБА_2 та повернути їй їх малолітнього сина ОСОБА_3 з тих підстав, що відповідач змінив без її згоди місце проживання дитини до набрання законної сили рішення про визначення місця проживання і після набрання законної сили рішення судового рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю це рішення суду не виконує.
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).
За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
З урахуванням таких вимог статті 81 ЦПК України та положень пункту 3 частини першої і частини другої статті 318 ЦПК України заявник повинен довести ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, зазначивши про такі обставини у своїй заяві та про докази, які їх підтверджують і до заяви додати ці докази.
За змістом статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, що становлять допустимість доказів.
Позивачка в касаційній скарзі посилається на те, що апеляційний суд на стадії апеляційного провадження в порушення вимог частини третьої статті 367 ЦПК України прийняв до уваги нові докази і неможливість подання цих доказів до суду першої інстанції відповідач не навів.
Верховний Суд вважає такі доводи касаційної скарги обґрунтованими, з огляду на таке.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).
За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, які вона довела. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і на засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не були подані до суду першої інстанції, апеляційний суд має врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо обов`язку особи, яка бере участь у справі, добросовісно реалізовувати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати висновок в ухвалі за наслідками обговорення заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Подібні за змістом висновки містяться в постановах Верховного Суду від 22 грудня 2020 року в справі № 635/4712/17, від 27 березня 2023 року в справі № 686/9366/20 та ін.
Дослідження нових доказів відбувається, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала та не могла знати про їхнє існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їхнє подання до суду становило для цього учасника певні труднощі тощо); є інші поважні причини для їхнього неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не були досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень (див. постанову Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 145/474/17).
Скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позову та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, апеляційний суд послався на підтвердження відповідачем своїх заперечень на позовні вимоги ОСОБА_1 належними доказами, зокрема, висновками про результати психологічного обстеження психолога ОСОБА_7 від 11 вересня, 28 листопада 2023 року та 04 січня 2024 року, які подані ним до суду апеляційної інстанції.
Водночас клопотань відповідача про те, що вказані психологічні дослідження дитини не могли бути проведені та подані до суду з поважних причин під час розгляду справи в суді першої інстанції матеріали справи не містять, як не місять вони і висновків суду апеляційної інстанції про прийняття та дослідження нових доказів в ухвалі за наслідками обговорення заявлених клопотань або в ухваленому судовому рішенні.
Отже, апеляційним судом не було належно обґрунтовано прийняття нових доказів з огляду на положення статті 367 ЦПК України, а обставина психологічного стану дитини всупереч частини третьої цієї статті апеляційним судом встановлена на підставі доказів, які не були подані до суду першої інстанції і щодо яких не встановлено виняткового випадку, за якого відповідач надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідачем не обґрунтовано та не повідомлено апеляційному суду причини неможливості звернення на стадії розгляду в суді першої інстанції за отриманням вказаних психологічних обстежень, за якими відповідач звернувся лише після ухвалення судом першої інстанції рішення про задоволення позовних вимог. 
Крім того, позивачка звертала увагу суду апеляційної інстанції, що вона не мала можливості дати пояснення щодо тверджень у висновках єдиного психолога ОСОБА_7 , яку відповідач залучив до психологічних обстежень дитини, про «самовідсторонення» матері від виховання сина, згоди на зміну місця проживання дитини з 17 лютого 2022 року, а також щодо фізичного насилля з боку матері, що нею категорично заперечується, а також суперечить обставинам, встановленим судами попередніх інстанцій в справі № 278/2609/21 про визначення місця проживання дитини.
Не враховано апеляційним судом і факту невиконання рішення суду в справі № 278/2609/21 про визначення місця проживання дитини з матір`ю, яке набуло законної сили 16 листопада 2022 року, що визнаний самим відповідачем. 
У липні 2023 року ОСОБА_2 звертався до суду з позовом про зміну визначеного місця проживання дитини з матір`ю (№ 752/13504/23), проте, не зважаючи на те, що спір по суті не розглянуто (розгляд справи зупинено до закінчення розгляду справи № 278/673/23, тобто справи, що переглядається), батько дитини самовільно змінив місце проживання дитини, і така обставина ним не спростована.
Сторони не заявляли клопотання про призначення в справі судово-психологічної експертизи, водночас відповідач визнав за необхідне подати до апеляційного суду як доказ висновок судово-психологічної експертизи від 18 березня 2024 року щододоцільності зміни місця проживання, проведеної в справі № 752/13504/23 за позовом ОСОБА_2 про зміну визначеного місця проживання дитини, на виконання якої було надано матеріали документи виключно за ініціативою і на розсуд відповідача.
Згідно з частиною першою статті 107 ЦПК України матеріали, необхідні для проведення експертизи, експерту надає суд, якщо експертиза призначена судом, або учасник справи, якщо експертиза проводиться за його замовленням. При призначенні експертизи суд з урахуванням думки учасників справи визначає, які саме матеріали необхідні для проведення експертизи. Суд може також заслухати призначених судом експертів з цього питання. Копії матеріалів, що надаються експерту, можуть залишатися у матеріалах справи.
Не зважаючи на те, що позивачка звертався до апеляційного суду з клопотанням, що вказана експертиза є неналежним доказом з тих підстав, що в порушення вимог статті 107 ЦПК України їй не було надано можливості подати матеріали для проведення експертизи, оскільки клопотання експерта про надання переліку документів для проведення експертизи нею не було отримано з вини пошти, що підтверджено відповіддю Акціонерного товариства «Уркпошта» (т. 4, а. с. 122, 180, 181), апеляційний суд визнав такий доказ належним і послався на нього в мотивувальній частині постанови.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів на стадії апеляційного провадження, за відсутності визначених статтею 367 ЦПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже в такому випадку суд створює одному учаснику справи більш сприятливі, аніж іншому умови в розгляді конкретної справи 
Схожі висновки висловлені в постановах Верховного Суду від 02 квітня 2025 року в cправі № 910/3707/24, від 14 квітня 2025 року в справі № 202/8160/22. 
Право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України та статтею 6 Конвенції. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення. Загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи та хід її розгляду (постанова Верховного Суду від 07 березня 2024 року в справі № 240/17246/23, провадження № К/990/3166/24).
Такі принципи цивільного судочинства як відкритість інформації щодо справи, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків.
Отже, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона не була почута апеляційним судом, є обґрунтованими.
У правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання слід вирішувати в контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
У зв`язку з наведеним не можна вважати, що в оскаржуваній постанові апеляційного суду достатньою мірою викладено мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
У силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення у цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Враховуючи, що внаслідок не повного дослідження та оцінки зібраних доказів судами не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене апеляційний судом рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд. 
Суду належить розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Полонської Людмили Миколаївни задовольнити частково.
Постанову Житомирського апеляційного суду від 05 липня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач | В. В. Сердюк
Судді: | В. М. Ігнатенко
| В. В. Пророк
| О. М. Ситнік
| І. М. Фаловська
 
Відповідно до частини третьої статті 415 ЦПК України постанову оформила суддя Ситнік О. М.