ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" травня 2025 р.           Справа№ 910/7600/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Тищенко О.В.
суддів:            Гончарова С.А. 
          Сибіги О.М. 

за участю секретаря судового засідання Сабалдаш О.В.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 20.05.2025,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Приватного підприємства «Нафтоагросервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2025

у справі № 910/7600/24 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Звенигородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Управління освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації
до Приватного підприємства «Нафтоагросервіс»
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державний навчальний заклад «Звенигородський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів»
про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 25  135, 69 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року Звенигородська окружна прокуратура звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Управління освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації до Приватного підприємства "Нафтоагросервіс" про визнання недійсними додаткових угод № 1 від 02.10.2023, № 2 від 17.10.2023 та № 3 від 01.11.2023 до договору від 18.09.2023 № 87 про постачання вугілля кам`яного марки ДГ 13-100 та про стягнення 25  135 грн 69 коп. пені.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що додаткові угоди № 1 від 02.10.2023, № 2 від 17.10.2023 та № 3 від 01.11.2023 до договору від 18.09.2023 № 87 про постачання вугілля кам`яного марки ДГ 13-100, укладені Державним навчальним закладом "Звенигородський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів" та Приватним підприємством "Нафтоагросервіс" з порушенням вимог законодавства у сфері публічних закупівель, зокрема частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а тому підлягають визнанню недійсними, та як наслідок, з огляду на порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної поставки товару, стягнення 25 135,69 грн пені.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви 

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.02.2025 у справі № 910/7600/24 позов задоволено повністю.
Визнано недійсною додаткову угоду № 1 від 02.10.2023 до договору від 18.09.2023 № 87, укладену між Державним навчальним закладом "Звенигородський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів" та Приватним підприємством "Нафтоагросервіс".
Визнано недійсною додаткову угоду № 2 від 17.10.2023 до договору від 18.09.2023 № 87, укладену між Державним навчальним закладом "Звенигородський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів" та Приватним підприємством "Нафтоагросервіс".
Визнано недійсною додаткову угоду № 3 від 01.11.2023 до договору від 18.09.2023 № 87, укладену між Державним навчальним закладом "Звенигородський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів" та Приватним підприємством "Нафтоагросервіс".
Присуджено до стягнення з Приватного підприємства "Нафтоагросервіс" на користь Управління освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації пеню в розмірі 25  135,69 грн. 
Присуджено до стягнення з Приватного підприємства "Нафтоагросервіс" на користь Черкаської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору в розмірі 9 689,60 грн.
Суд першої інстанції, з огляду на встановлені обставини справи, дійшов висновку, що укладення додаткових угод № 1 від 02.10.2023, № 2 від 17.10.2023 та № 3 від 01.11.2023 про продовження строку поставки товару здійснено без належно обґрунтованого документального підтвердження виникнення об`єктивних обставин, що спричинили необхідність продовження строку поставки товару, у тому числі дії непереборної сили, в порушення норм статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та положень пунктів 3.1, 4.2 договору, що не відповідає також вимогам тендерної документації. За вказаних обставин позовні вимоги щодо визнання додаткових угод до договору недійсними в силу частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" підлягають задоволенню. Крім того, оскільки судом встановлено, що відповідачем було порушено терміни поставки товару, наявні підстави для застосування відповідальності відповідно до умов пункту 6.2 договору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів 

Не погоджуючись з рішенням, Приватне підприємство «Нафтоагросервіс» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2025 у справі № 910/7600/24 і ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що належними співвідповідачами за вимогами про визнання недійсними додаткових угод № 1 від 02.10.2023, № 2 від 17.10.2023 та № 3 від 01.11.2023 до договору від 18.09.2023 № 87 про постачання вугілля кам`яного марки ДГ 13-100, що укладені між відповідачем та Державним навчальним закладом «Звенигородський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів» (третя особа), мали бути обидві сторони правочину, а відтак прокуратурою визначено неналежний склад відповідачів у цьому спорі.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги Звенигородська окружна прокуратура подала відзив, у якому просить залишити рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2025 у справі № 910/7600/24 без змін, а апеляційну скаргу ПП «НАФТОГАЗСЕРВІС» - без задоволення, наголошуючи на тому, що ДНЗ «Звенигородський ЦППРК» не може бути співвідповідачем у зазначеній справі, оскільки заклад реалізовував делеговані йому владні повноваження з розпорядження і використання бюджетних коштів. В свою чергу ДНЗ «Звенигородський ЦППРК» наділений в даному спорі статусом третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, що надає йому можливість користуватись всіма процесуальними правами, що відповідають її процесуальному статусу в даному судовому спорі.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем та третьою особою не було надано відзивів на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/7600/24 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко    О.В. судді: Сибіга О.М., Гончаров С.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2025 апеляційну скаргу Приватного підприємства «Нафтоагросервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2025 у справі №910/7600/24 залишено без руху, запропоновано апелянту усунути недоліки, надавши докази, що підтверджують доплату судового збору в сумі 2  906,88 грн.
10.03.2025 на виконання ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху від представника Приватного підприємства «Нафтоагросервіс» на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, з доказами доплати судового збору.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Нафтоагросервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2025, розгляд справи призначено на 02.04.2025.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 розгляд справи відкладено на 20.05.2025.

Явка представників у судове засідання 

У судове засідання 20.05.2025 з`явився прокурор.
Представники позивача, відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили.
Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням частини 1, пункту 1 частини 3 статті 202, частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представники позивача та третьої особи, що не з`явились, про дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, тому розгляд справи відбувається за відсутності представників позивача та третьої особи.
Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасників судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

Позиції учасників справи

Прокурор у судовому засіданні надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, на підставі доводів, зазначених у відзиві на скаргу та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається з матеріалів справи, 18.09.2023 між Державним навчальним закладом "Звенигородський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів" (покупець) та Приватним підприємством "Нафтоагросервіс" (продавець) було укладено договір № 87 (далі - договір), умовами якого передбачено, що постачальник на умовах нього договору здійснює продаж замовнику вугілля кам`яне марки ДГ 13-100 в кількості 96 тонн. 
Згідно з пунктом 1.2. договору замовник зобов`язується здійснити оплату вартості товару згідно накладної. Постачальник зобов`язується видати та передати у власність, повне господарське відання замовника товар. Сума договору складає 633  600 грн 00 грн в т.ч. ПДВ 105  600 грн 00 коп.
Відповідно до пункту 3.1. договору товар повинен бути повністю виданий замовнику. Доставка здійснюється та рахунок постачальника. Строк (термін) поставки (передачі) товару: протягом 2023 року, але не пізніше 01 жовтня 2023року і протягом 10 днів з дати отримання заявки постачальником від замовника.) Місце поставки (передачі) товару: вугілля кам`яне марки ДГ (13-100) за адресою Замовника: Україна, Черкаська область, Звенигородський р-и., м. Звенигородка , вул. О.Кошиця, 38.
Ціна, що вказується постачальником за поставлені товари згідно з договором не повинна бути більшою від ціни діючої на ринку продажу на момент закупівлі товару (пункт 4.1 договору).
Не можуть здійснюватися ніякі зміни або модифікації умов договору, за винятком виконаних шляхом письмового доповнення, підписаного сторонами (пункт 4.2. договору ).
Згідно з пунктом 5.1 договору даний договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до моменту його остаточного виконання, але в будь-якому випадку до 31.12.2023.
В подальшому, між сторонами укладено додаткові угоди до вказаного Договору, а саме:
- додаткову угоду від 02.10.2023 № 1 до договору від 18.09.2023 № 87, якою пункт 3.1. договору викладено в новій редакції: строк (термін) поставки (передачі) товару: протягом 2023 року, але не пізніше 15.10.2023 (протягом 10 днів з дати отримання заявки постачальником від замовника). Інші умови договору залишені без змін. Додаткова угода укладена у зв`язку із виникненням об`єктивних обставин, що унеможливлюють виконання зобов`язань в строки, передбачені Договором, обстріл складу, з якого відбувається поставка товару.
- додаткову угоду від 17.10.2023 № 2 до договору від 18.09.2023 № 87, якою  пункт 3.1. договору викладено в новій редакції: строк (термін) поставки (передачі) товару: протягом 2023 року, але не пізніше 31.10.2023 (протягом 10 днів з дати отримання заявки постачальником від замовника). Інші умови договору залишені без змін. Додаткова угода укладена у зв`язку із виникненням об`єктивних обставин, що унеможливлюють виконання зобов`язань в строки, передбачені Договором, обстріл складу, з якого відбувається поставка товару.
- додаткову угоду від 01.11.2023 № 3 до договору від 18.09.2023 № 87, якою пункт 3.1. договору викладено в новій редакції: строк (термін) поставки (передачі) товару: протягом 2023 року, але не пізніше 10.11.2023 (протягом 10 днів з дати отримання заявки постачальником від замовника). Інші умови договору залишені без змін. Додаткова угода укладена у зв`язку із виникненням об`єктивних обставин, що унеможливлюють виконання зобов`язань в строки, передбачені Договором, обстріл складу, з якого відбувається поставка товару.
На виконання умов договору продавцем відповідно до акту прийму-передачі та видаткової накладної від 10.11.2023 № 137 був поставлений товар на загальну суму 633  600 грн 00 коп., а покупцем, відповідно до платіжних інструкцій від 14.11.2023 № 170 та від 27.11.2023 № 237, проведено оплату товару.
Звертаючись з даним позовом до суду, прокурор вказує, що відповідач ініціював укладення додаткових угод № 1, № 2, № 3 про зміну терміну поставки товару за відсутності на те підстав, визначених пунктом 4 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а тому додаткові угоди до договору укладено всупереч вказаній нормі та підлягають визнанню недійсними. Крім того, з огляду на недійсність додаткових угод, прокурором заявлено вимоги про стягнення з відповідача 25135,69 грн пені, нарахованої за період прострочення поставки товару з 02.10.2023 по 09.11.2023.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно з частиною 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, заслухавши пояснення прокурора, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру", якою визначено, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). 
Згідно з частиною 3, 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
В кожному конкретному випадку прокурор чи його заступник самостійно визначає, з посиланням на законодавство, підстави подання позову, вказує в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 дійшла висновку, що прокурор може представляти інтереси держави у суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу (частини третя, четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України, частина третя статті 23 Закону України "Про прокуратуру").
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. 
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. 
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. 
Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Обґрунтовуючи підстави для звернення з даним позовом до суду, прокурор посилається на те, що бездіяльність Управління освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації в частині невизнання недійсними додаткових угод до договору та не стягнення з постачальника до бюджету штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання за договором у розмірі 25     135 грн 69 коп. впродовж майже року негативно впливає на дохідну частину міського бюджету, що порушує економічні інтереси держави та беззаперечно становить суспільний або публічний інтерес, що повинен захищатися державою (рішення ЕСПЛ у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004), а невжиття органом, уповноваженим державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах, заходів щодо повернення коштів до бюджету такому суспільному інтересу не відповідає, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави.
Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
З матеріалів справи вбачається, що Звенигородською окружною прокуратурою 26.01.2024 направлено лист до Державного навчального закладу "Звенигородський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів" в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру", у відповідь Державний навчальний заклад "Звенигородський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів" направило лист від 06.02.2024 № 86, в якому зазначає, що з відповідним позовом про визнання укладених додаткових угод недійсними та застосування відповідних штрафних санкцій не зверталося у зв`язку з відсутністю кошторисних призначень.
Також, окружною прокуратурою 29.03.2024 направлено лист до Міністерства освіти і науки України в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру" щодо виявлених порушень під час даної закупівлі та необхідності вжити заходів щодо визнання укладених додаткових угод недійсними та стягнення з відповідача штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання. У відповідь Міністерство освіти і науки України направило лист від 03.04.2024 № 1/5724-24, в якому зазначає, що заходів, спрямованих на забезпечення дотримання законодавства, не вживало та просить, у разі наявності підстав, вжити заходів на захист інтересів держави.
Частиною першою статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. При цьому орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (стаття 18-1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").
Відповідно до частин 1, 8 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (частини перша, четверта та восьма статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").
Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" система органів місцевого самоврядування включає в себе, зокрема, й виконавчі органі сільської, селищної, міської ради.
Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади (частинами 1, 2 статті 11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").
Статтею 32 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначені власні (самоврядні) та делеговані повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, управління закладами освіти, охорони здоров`я, культури, фізкультури і спорту, оздоровчими закладами, молодіжними центрами, які належать територіальним громадам або передані їм, молодіжними підлітковими закладами за місцем проживання, організація їх матеріально-технічного та фінансового забезпечення.
Згідно з частиною 2 статті 78 Закону України "Про освіту" фінансування закладів, установ і організацій системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, а також інших джерел, не заборонених законодавством.
Відповідно до пункту 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.10.2017 № 831-р «Питання управління державним закладами професійної (професійно-технічної) освіти, підпорядкованими Міністерству освіти і науки» (із змінами, внесеними згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.10.2019 № 994-р) до завершення процедури передачі з державної у комунальну власність підпорядкованих Міністерству освіти і науки державних закладів професійної (професійно-технічної) освіти обласним і Київській міській держадміністраціям передано для тимчасового виконання окремі повноваження, зокрема, оперативне управління майном закладів освіти, здійснення матеріально-технічного і фінансового забезпечення закладів освіти, аналізу та контролю за провадженням їх фінансово-господарської діяльності.
Згідно з пунктом 1 Положення про Управлінням освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації, затвердженого Розпорядженням Черкаської обласної військової адміністрації від 15.09.2023 № 532, Управління освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації (далі - Управління) є структурним підрозділом Черкаської обласної державної адміністрації (далі - облдержадміністрація), що утворюється головою облдержадміністрації. Управління підпорядковане голові облдержадміністрації, а також підзвітне та підконтрольне Міністерству освіти і науки України.
Згідно з пунктом 4 Положення про Управління освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації одним із основних завдань, покладених на Управління, є здійснення матеріально-технічного та фінансового забезпечення закладів професійної (професійно-технічної), фахової передвищої освіти державної форми власності та закладів освіти спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Черкаської області, аналіз та контроль за провадженням їх фінансово господарської діяльності.
Поряд з цим, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Зазначену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18. 
З огляду на викладене, є обґрунтованими доводи прокурора, що Управління освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації є органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, які виникли власних (самоврядних) повноважень Управління як виконавчого органу Чернівецької міської ради щодо управління закладами освіти Чернівецької територіальної громади, здійснення їх матеріального-технічного забезпечення, що відповідає компетенції Управління, як виконавчого органу ради відповідно до підпункту 1 пункту а) частина 1 статті 32 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".
Представництво інтересів держави в суді є конституційною функцією органів прокуратури, а подача позову - єдиним можливим заходом реагування, направленим на реальне поновлення порушених прав та інтересів держави.
За вказаних обставин, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав, передбачених частиною 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" для представництва прокурором інтересів держави в суді в даній справі в особі позивача.
Стосовно доводів відповідача про те, що прокуратурою визначено неналежний склад відповідачів у цьому спорі, слід зазначити таке.
Укладаючи оспорюваний правочин, ДНЗ «Звенигородський ЦППРК» діяв не як приватний суб`єкт господарювання, а реалізовував державну політику у сфері публічних закупівель, репрезентуючи в господарських правовідносинах державний як приватний, так і публічний інтерес. Тобто, договір та спірні додаткові угоди до нього укладено навчальним закладом як замовником відповідно до пункту 3 частини 1 статті 2 Закону «Про публічні закупівлі» - тобто як розпорядником бюджетних коштів.
Слід зазначити, що у даному випадку визнання недійсними додаткових угод до договору про зміну терміну поставки товару породжує юридичні наслідки лише для приватного підприємства.
ДНЗ «Звенигородський ЦППРК» не може бути співвідповідачем у зазначеній справі, оскільки заклад реалізовував делеговані йому владні повноваження з розпорядження і використання бюджетних коштів. В свою чергу ДНЗ «Звенигородський ЦППРК» залучений до участі у даній справі якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, що надає йому можливість користуватись всіма процесуальними правами, що відповідають її процесуальному статусу в даному судовому спорі. 
Так, відповідно до статті 173 Господарського кодексу України господарський договір є однією з підстав виникнення господарських зобов`язань і є обов`язковим для виконання сторонами. Аналогічно врегульовано підстави виникнення зобов`язання у статтях 11, 629 Цивільного кодексу України.
Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин, згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному законодавством.
Відповідно до частин 2, 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Згідно з положеннями статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).
Переглядаючи рішення у даній справі, колегія суддів зауважує, що положеннями статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 Цивільного кодексу України.
Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
18.09.2023 за наслідками проведення відкритих торгів між Державним навчальним закладом "Звенигородський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів" та Приватним підприємством "Нафтоагросервіс" було укладено договір № 87.
Звертаючись з позовом, прокурор зазначив, що оспорюваний правочин укладено всупереч вимогам пункту 4 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки не було підстав, визначених вказаною нормою, для внесення додатковою угодою змін до договору про продовження строку виконання зобов`язань з поставки товару.
Відповідно до частини 1 статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.
Згідно з частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Відповідно до частини 1 статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.
За умовами частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 2 статті 180 Господарського кодексу України унормовано, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
Згідно з частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Отже, оскільки факт укладення договору, за загальним правилом, пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних умов, важливим є визначення, які умови належать до числа істотних.
Істотними слід вважати умови, які є необхідними і достатніми для укладення договору. Перелік істотних умов безпосередньо залежить від виду конкретного договору.
Так, істотною умовою договору у всіх без винятку випадках є умова про предмет договору.
Істотними умовами також є умови, що прямо визначені в якості істотних нормами чинного законодавства, або хоча й не визначені прямо, однак є необхідними для договорів певного виду.
Крім того істотними умовами є будь які інші умови, відносно яких має бути досягнута згода на вимогу будь якої сторони. Тобто такі умови, при відсутності яких сторона, яка на них наполягає, не бажає укладати відповідний договір.
Частиною 3 статті 180 Господарського кодексу України передбачено, що при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.
Тобто, вказана норма встановлює, що предмет, ціна та строк дії договору є істотними умовами, які сторони повинні погодити при укладенні договору. Тобто, це правило є загальним у всіх без винятків випадках.
Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з пунктом 4 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.
З огляду на викладене та системного тлумачення наведених норм Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про публічні закупівлі" можна дійти до висновку, що у даному випадку визначена сторонами у договорі така умова як строк поставки товару є істотною умовою договору про закупівлю.
Згідно з частиною першою1 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Положеннями частин 3, 4 статті 653 Цивільного кодексу України передбачено що у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Правові та економічні засади здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг визначені Законом України "Про публічні закупівлі", норми якого є спеціальними та визначають правові підстави внесення змін та доповнень до договорів, укладених за наслідком публічних закупівель, і їх потрібно застосовувати переважно щодо норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, які визначають загальну процедуру внесення змін до договору (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 926/3421/22).
Так, особливості укладання договору про закупівлю та внесення змін до нього врегульовано у статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", яка містить загальне правило, що істотні умови договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю (пункт 4 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі").
Вказана норма передбачає можливість внесення змін до договору про закупівлю (зміна істотних умов) щодо продовження строку виконання зобов`язань у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження (див. постанови Верховного Суду від 05.09.2018 у справі № 910/21806/17, від 06.06.2023 у справі № 910/21100/21).
Отже, під час дії договору сторони могли змінити таку істотну умову як строк виконання зобов`язань (строк поставки товару) шляхом продовження такого строку, однак виключно лише за наявності виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження.
Прокурор доводить про відсутність підстав, визначених пунктом 4 частини статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", для внесення додатковою угодою змін до договору про продовження строку виконання зобов`язань з поставки товару. Тому, на думку прокурора, оспорюваний правочин укладено всупереч вказаній нормі та підлягає визнанню недійсним.
Так, Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з абзацом 1 частини першої статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Так, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені у статті 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.
Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Як вбачається із матеріалів справи, станом на момент підписання договору сторонами були погоджені всі істотні умови - предмет, ціна та строк виконання зобов`язань за договором, а саме строк поставки предмету закупівлі, який визначено сторонами у пункті 3.1 договору - не пізніше 01.10.2023.
Пунктом 4.2 договору сторони погодили, що не можуть здійснюватися ніякі зміни або модифікації умов договору, за винятком виконаних шляхом письмового доповнення, підписаного сторонами.
Викладене свідчить про те, що зміст укладеного сторонами договору від 18.09.2023 № 87 становлять умови договору, визначені угодою його сторін - Державного навчального закладу "Звенигородський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів" та Приватного підприємства "Нафтоагросервіс"     спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарського зобов`язання щодо поставки вугілля кам`яного, придбаних за бюджетні кошти, як погоджені сторонами (наприклад, найменування, види та обсяги товару, вимоги до якості, строк та місце поставки), так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства (предмет, ціна та строк дії договору), і його було укладено в результаті досягнення між сторонами у передбаченому законом порядку та формі згоди щодо усіх його істотних умов, визначених тендерною документацією.
Тобто умова договору щодо строку поставки (до 01.10.2023) є істотною умовою цього договору в силу статті 638 Цивільного кодексу України внаслідок досягнення згоди між сторонами договору за заявою однієї із сторін, з якою відповідач повністю погодився і гарантував виконання цієї істотної умови договору без будь-яких застережень та умов.
Із змісту листів відповідача щодо зміни строку поставки та змісту укладених сторонами додаткових угод, вбачається, що зміни в договір щодо продовження строку поставки товару внесено на підставі пункту 4 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", у зв`язку із виникненням об`єктивних обставин, що унеможливлюють виконання зобов`язання в строки передбачені договором, а саме: обстріл складу підприємства відповідача у м. Курахово внаслідок агресії російської федерації, з якого забезпечується поставка вугілля кам`яного до замовника.
Проте, як правильно зазначив суд першої інстанції, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази у підтвердження об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі непереборної сили.
Відповідачем не надано суду будь-яких обґрунтованих, документально підтверджених об`єктивних обставин для продовження строку поставки товару за договором на дату укладання оспорюваних додаткових угод.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що укладення додаткових угод № 1 від 02.10.2023, № 2 від 17.10.2023 та № 3 від 01.11.2023 про продовження строку поставки товару здійснено без належно обґрунтованого документального підтвердження виникнення об`єктивних обставин, що спричинили необхідність продовження строку поставки товару, у тому числі дії непереборної сили, в порушення норм статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та положень пунктів 3.1, 4.2 договору, не відповідає також вимогам тендерної документації.
Відтак, позовні вимоги щодо визнання додаткових угод № 1 від 02.10.2023, № 2 від 17.10.2023 та № 3 від 01.11.2023 до договору від 18.09.2023 № 87 недійсною в силу частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" підлягають задоволенню.
Крім того прокурором завлено про стягнення з відповідача 25  135,69 грн пені, нарахованої за період прострочення поставки товару з 02.10.2023 по 09.11.2023, за несвоєчасну поставку товару.
Згідно з частиною 1 статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 Цивільного кодексу України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 1 статті 216, статтею 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбаченим цим Кодексом, іншими законами та договором. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
За змістом частини 1 статті згідно 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України).
За приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Пунктом 6.2. договору передбачено, що за несвоєчасну поставку товару постачальник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на кожен день прострочення.
Отже, відповідно до поданих доказів, судом встановлено, що відповідачем було порушено терміни поставки товару, що є підставою для застосування відповідальності відповідно до умов пункту 6.2 договору та стягнення з відповідача пені за розрахунком прокурора, перевіреного судом.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006  у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).
Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
При цьому, слід зазначити, що всі інші доводи сторін не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.
Отже, колегія судів апеляційного суду погоджується з висновком місцевого господарського суду, що прокурор у встановленому законом порядку довів належними і допустимими доказами наявність тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, зводяться до незгоди зі встановленими судом обставинами та до переоцінки доказів.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Приватного підприємства «Нафтоагросервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2025 у справі № 910/7600/24 слід відмовити, а оскаржуване рішення - залишити без змін.
Судові витрати розподіляються відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Нафтоагросервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2025 у справі № 910/7600/24 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.02.2025 у справі № 910/7600/24 залишити без змін.
3. Судові витрати (судовий збір) за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.
4. Матеріали справи №910/7600/24 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до статей 287-291 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови підписано 06.06.2025. 

Головуючий суддя                                                            О.В. Тищенко 

Судді                                                                                С.А. Гончаров

                                                                                О.М. Сибіга