справа № 753/24627/21
головуючий у суді І інстанції Гаврилова О.В.
провадження № 22-ц/824/1906/2025
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем  України
 
14 травня 2025 року                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І.,
суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,
за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Київської міської прокуратури на рішення Дніпровського  районного суду міста Києва від 12 червня 2024 року
за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на додаткове рішення Дніпровського  районного суду міста Києва від 15 липня 2024 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у місті Києві, треті особи: Державна казначейська служба України, Дарницьке управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, про відшкодування моральної шкоди, -
в с т а н о в и в :
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Дарницької окружної прокуратури міста Києва, Головного управління Національної поліції у м. Києві, треті особи: Державна казначейська служба України, Дарницьке управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києві, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с.160-166 т. 1), просив суд: 
 
визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в м. Києві та Київської міської прокуратури, яка полягає у неповерненні автомобіля марки «Audi Q7», 2008 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , власнику ОСОБА_1 , вилученого під час досудового розслідування у кримінальному проваджені № 1201810002003027 від 03 квітня 2018 року, зареєстрованого Дарницьким УП ГУ НП у місті Києві;
стягнути солідарно з Головного управління Національної поліції у місті Києві та Дарницької окружної прокуратури міста Києва за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 250 000 грн, судовий збір у розмірі 3 750 грн, витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.
Позов обґрунтовано тим, що з 2014 року позивач є власником автомобіля марки «AUDI Q7», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 . 
У межах кримінального провадження №1201810002003027 від 03 квітня 2018 року. 
19 квітня 2018 року, за клопотанням слідчого, суддею Дарницького районного суду міста Києва винесено ухвалу, якою накладено арешт на автомобіль марки «AUDI Q7», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , та передано його на відповідальне зберігання ОСОБА_2 
14 травня 2018 року слідчим Дарницького районного суду міста Києва винесено ухвалу про проведення обшуку на території приватного будинку, де проживає позивач. 
16 травня 2018 року за результатами проведення обшуку місця проживання позивача вказаний вище автомобіль було вилучено та передано його на відповідальне зберігання ОСОБА_2 
03 жовтня 2019 року постановою слідчого СВ Дарницького УП ГУ НП у м. Києві кримінальне провадження № 1201810002003027 закрито, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування, однак питання щодо скасування арешту транспортного засобу та повернення його законному власнику - позивачу ОСОБА_1 вирішено не було. 
Також позивач вказує, що з червня 2020 року по лютий 2021 року, внаслідок бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури, за період незаконного користування автомобілем ОСОБА_2 30 разів порушив правила дорожнього руху, внаслідок чого саме на ім`я позивача було складено 30 постанов про накладення адміністративного стягнення, які були направлені на виконання до ВДВС, виконавчою службою накладені арешти на всі банківські рахунки позивача. 
Позивач був змушений оскаржувати всі 30 постанов про накладення адміністративного стягнення, звертатись до суду, сплачувати судові витрати та доводити, що він не користується автомобілем поза своєї волі. 
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 12 січня 2021 року за результатами розгляду клопотання представника позивача, накладений на автомобіль арешт було скасовано. 
За доводами позивача, ОСОБА_2 користувався автомобілем через не скасування постанови слідчого судді, якою було накладено арешт на автомобіль і переданий йому на зберігання. У зв`язку із тим, що автомобіль продовжував незаконно перебувати у користуванні ОСОБА_2, адвокат в інтересах позивача неодноразово скеровувала до Дарницького РУП ГУНП у місті Києві та Дарницької окружної прокуратури міста Києва заяви про вирішення питання повернення позивачу його майна, на які були надані відписки. 
25 січня 2021 року ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва на автомобіль знову було накладено арешт та передано на відповідальне зберігання ОСОБА_2 на підставі вже іншого кримінального провадження № 1202010502002567. 
На думку позивача, до ЄРДР були внесені неправдиві відомості про сфальсифіковане кримінальне провадження. 
27 вересня 2021 року ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 25 січня 2021 року скасовано судом апеляційної інстанції. 
У зв`язку з незаконними діями працівників Дарницького РУП ГУНП у м. Києві, процесуальне керівництво яких здійснюється прокурорами Дарницької окружної прокуратури м. Києва, з 2018 року позивач був незаконно позбавлений права користування своїм майном, що значно ускладнює його життя. Незважаючи на неодноразові звернення з клопотаннями про вирішення питання щодо повернення вилученого автомобіля власнику прокурором та слідчим клопотання залишаються без реагування, автомобіль не повертається.
 
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 січня 2023 року закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в частині вимог про визнання протиправною бездіяльності (а.с.153, 162-165 т. 2).
 
Постановою Київського апеляційного суду від 21 березня 2023 року ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 19 січня 2023 року залишено без змін (а.с. 212-214 т. 2).
 
Постановою Верховного Суду від 10 серпня 2023 року ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 19 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 березня 2023 року залишено без змін. (а.с. 131-135 т.3)
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 червня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000 грн та судовий збір у сумі 1 000 грн.
В іншій частині позову - відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що безпідставне неповернення автомобіля позивачу само по собі завдає душевних страждань та негативних наслідків морального характеру. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження накладення у межах виконавчих проваджень арештів на кошти позивача та відмови банків у наданні кредитів, як і необхідності в їх отриманні. Судом відхилено доводи позивача про те, що розмір морального відшкодування має визначатись, виходячи з вартості транспортного засобу.
 
17 червня 2024 року представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Гнатюк Т.В. направлено до суду заяву про відшкодування судових витрат на правничу допомогу та сплату судового збору, в якій він просив стягнути з Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у м. Києві на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду даної справи у розмірі 50 000 грн та витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 3 750 грн.
 
Додатковим рішенням Дніпровського  районного суду міста Києва від 15 липня 2024 року частково задоволено заяву позивача ОСОБА_1 про відшкодування судових витрат на правничу допомогу та сплату судового збору, подану його представником - адвокатом Гнатюк Т.В.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14 800 грн.
В іншій частині заяви - відмовлено.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Київська міська прокуратура подала апеляційну скаргу, якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 червня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у матеріалах справи відсутні докази, на підставі яких суд міг би встановити сам факт (наявність або відсутність) заподіяння ОСОБА_1 моральних страждань внаслідок незаконних дій відповідачів, а також доказів, які б підтверджували ступінь таких моральних страждань, наявність причинно-наслідкового зв`язку між незаконними діями та завданою шкодою. Доказів психічного впливу, так і доказів на підтвердження самих фактів, матеріали справи не містять.
Підстави та предмет позовної заяви у цій справі відноситься до питань реалізації процесуальних прав учасників кримінального провадження, недотримання яких на думку позивача призвело до спричинення моральної шкоди, що за нормами матеріального права підлягає доказуванню на загальних підставах.
Вказує, що зі змісту оскаржуваного рішення слідує, що підтвердженням протиправності діяння відповідачів є неналежне виконання ухвал слідчих суддів про скасування арешту з транспортного засобу марки «Audi Q7», 2008 року випуску, чорного кольору, VIN код НОМЕР_1 , НОМЕР_2 . 
Інших судових рішень якими б дії, рішення чи бездіяльність відповідачів у вказаному кримінальному провадження визнавались судом неправомірними не встановлено. 
Посилається на те, що порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування у кримінальних провадженнях визначає Глава 26 КПК України.
Зазначає, що положення КПК України передбачають механізм та порядок захисту та поновлення процесуальних прав учасника кримінального провадження та заявника.
Апелянт наголошує, що сам факт скасування арешту з майна позивача ухвалою слідчого судді не свідчить про протиправність дій та завдання моральної шкоди позивачу.
На думку скаржника, позивачем та оскаржуваним рішенням не підтверджено неправомірність дій відповідачів, не надано детального розрахунку та обґрунтувань розміру завданої шкоди. Доказів наявності шкоди і причинно-наслідкового зв`язку між діями або бездіяльністю органів Київської міської прокуратури та ГУ НП у м. Києві та настанням шкоди не встановлено.
Перевірка виконання ухвал слідчого судді не відноситься до завдань цивільного судочинства. 
А тому протиправність діяння за доводами позовної заяви не доведена та не може бути встановлена у цивільному судочинстві за вказаних обставин.
Надані позивачем копії документів не можуть слугувати доказом заподіяння моральної шкоди, а лише свідчать про реалізацію процесуальних прав учасника кримінального провадження, а тому судом першої інстанції безпідставно надано оцінку доказам, які подавалися стороною у межах кримінального провадження, як доказ заподіяної моральної шкоди.
 
Не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, якій просить скасувати додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про відшкодування судових витрат на правничу допомогу.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції стягнув судові витрати на правничу допомогу не з відповідача (відповідачів), однак з Державного бюджету України.
Відповідачами у справі № 753/24627/21 є органи поліції та прокуратури.
У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, представляти державу в суді.
Вказує, що суд першої інстанції безпідставно застосовано судом першої інстанції висновок Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, оскільки такий не є застосовним до питань розподілу судових витрат.
Вказує, що суд першої інстанції, всупереч вимогам статті 141 ЦПК України, не здійснив розподіл судових витрат між сторонами, натомість без жодної правової підстави стягнув судові витрати з Державного бюджету. 
Таким чином, суд першої інстанції порушив основну засаду цивільного судочинства - верховенство права.
Апелянт посилається на те, що бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України. Водночас Державний бюджет України (за жодною бюджетною програмою) не передбачає асигнувань для виплати судових витрат і витрат на правничу допомогу адвоката у цивільній справі.
А тому, судове рішення про стягнення коштів, без встановлених бюджетних призначень законом про Державний бюджет України на відповідний рік, не може бути виконане. 
На думку апелянта, відповідно до норм процесуального законодавства, витрати на професійну правничу допомогу можуть бути стягнуті винятково зі сторони у справі, однак не з Державного бюджету України.
 
Від представника ОСОБА_1 - адвоката Гнатюк Т.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу ДКСУ, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а додаткове рішення залишити без змін.
 
Інші учасники справи, повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.
 
Представник ГУ НП у місті Києві - Кирилюк Є.С. у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.
Представник Державної казначейської служби України - Березовська М.О. у судовому засіданні підтримала вимоги апеляційної скарги.
Представник Київської міської прокуратури - Котляр Т.М. у судовому засіданні підтримала вимоги апеляційної скарги.
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Гнатюк Т.В. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційних скарг.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т. ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення статті 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.
З матеріалів справи вбачається, що власником автомобіля з державним реєстраційним номером НОМЕР_2 з 09 липня 2014 року є ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 78 т. 4).
Відповідно до відповіді Головного сервісного центру МВС від 13 серпня 2021 року, транспортний засіб марки «AUDI Q7», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , станом на 10 серпня 2021 року зареєстрований за ОСОБА_1 , з 16 серпня 2008 року по 20 червня 2014 року власником вказаного транспортного засобу був ОСОБА_2 (а.с. 51 т. 1).
Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 19 квітня 2018 року у справі № 753/7032/18 частково задоволено клопотання старшого слідчого СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві, подане у межах кримінального провадження № 1201810002003027 від 03 квітня 2018 року, розпочате за ознаками злочину, передбаченого частиною 3 статті 289 КК України, ухвалено накласти арешт на автомобіль марки «AUDI Q7», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який відповідно до баз даних системи МВС України зареєстрований на ОСОБА_1 та передати його на відповідальне зберігання власнику арештованого майна ОСОБА_2 (а.с. 12 т. 1, а.с. 19-21 т. 3)
Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 14 травня 2018 року у справі № 753/8629/18 задоволено клопотання слідчого СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві про обшук у кримінальному провадженні № 1201810002003027 від 03 квітня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 289 КК України, дозволено групі слідчих провести обшук на території приватного будинку, що на праві власності зареєстрований за ОСОБА_1 , з метою відшукання та повернення на відповідальне зберігання ОСОБА_2 свідоцтва про реєстрацію на автомобіль та автомобіля марки «AUDI Q7», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с. 13-14 т. 1, а.с. 49-52 т. 3).
16 травня 2018 року слідчим СВ Дарницького УП ГУ НП у місті Києві на підставі вказаної вище ухвали слідчого судді проведено обшук, за результатами якого виявлено автомобіль марки «AUDI Q7», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , що відображено в протоколі обшуку (а.с. 15-16 т. 1, а.с. 45-48 т. 3).
Цього ж числа ОСОБА_2 склав та підписав розписки про отримання автомобіля марки «AUDI Q7», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , комплекту ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 17-18 т. 1, а.с. 38-39 т. 3).
Постановою слідчого СВ Дарницького УП ГУ НП у м. Києві від 03 жовтня 2019 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 1201810002003027 від 03 квітня 2018 року, за ознаками злочину, передбаченого частиною 3 статті 289 КК України, закрито у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування (а.с. 61 т. 3).
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 12 січня 2021 року у справі № 753/22248/20 задоволено клопотання Гнатюк Т.В. , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , скасовано арешт на майно, яке належить на праві власності ОСОБА_1 , а саме на транспортний засіб AUDI Q7, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с. 19-21 т. 1, а.с. 62-66 т. 3).
25 січня 2021 року адвокатом Гнатюк Т.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , Керівнику Київської місцевої прокуратури № 2 було направлено клопотання щодо вирішення питання щодо повернення вказаного вище транспортного засобу законному власнику ОСОБА_1 (а.с. 22 т. 1)
На вказане клопотання Київська місцева прокуратура № 2 надала відповідь від 29 січня 2021 року, якою повідомлено що ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 12 січня 2021 року у справі №753/22248/20 буде невідкладно виконана після надходження до слідчого у кримінальному провадженні (т. 1 а.с. 24)
23 квітня 2021 року адвокатом Гнатюк Т.В. Керівнику Київської місцевої прокуратури № 2 були направлені скарги на бездіяльність прокурора та слідчого (т. 1 а.с. 30-32)
24 травня 2021 року адвокатом Гнатюк Т.В. т.в.о. начальника СВ Дарницького УП ГУ НП у м. Києві було направлено лист з вимогою про повернення вказаного вище автомобіля ОСОБА_1 (а.с. 34 т. 1)
В матеріалах справи наявна інша численна переписка представника ОСОБА_1 з органами прокуратури та СВ Дарницького УП ГУ НП у м.Києві з приводу повернення транспортного засобу позивачу (т.1 а.с.36-42)
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 25 січня 2021 року у справі № 753/726/21 частково задоволено клопотання ОСОБА_2 , накладено арешт на автомобіль марки «AUDI Q7», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , у кримінальному провадженні №1202010502002567 і передано його на відповідальне зберігання ОСОБА_2 (а.с. 52-53 т. 1, а.с. 212-214 т. 3).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року у справі № 753/726/21 скасовано ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 25 січня 2021 року, якою накладено арешт на автомобіль марки «AUDI Q7», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , у кримінальному провадженні № 1202010502002567 і передано його на відповідальне зберігання ОСОБА_2 (а.с. 54-56 т. 1)
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 21 липня 2022 року у справі № 753/6975/22 задоволено скаргу адвоката Гнатюк Т.В. в інтересах ОСОБА_1 . 
Визнано протиправною бездіяльність старшого слідчого СВ Дарницького УПГУНП в м. Києві Мишенко В., яка полягає у не вирішенні питання про речовий доказ та неповерненні ОСОБА_1 автомобіля AUDI Q7, номерний знак НОМЕР_2 , у кримінальному провадженні № 120181000020003027 від              03 квітня 2018 року. 
Зобов`язано старшого слідчого СВ Дарницького УП ГУНП в м. Києві майора поліції Мишенко В. вирішити питання щодо визначення долі речового доказу - автомобіля марки AUDI Q7, номерний знак НОМЕР_2 , та повернути вказаний автомобіль законному власнику ОСОБА_1 у строк встановлений КПК України (а.с. 180 т. 1).
З Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 11 березня 2024 року у справі № 753/6975/22 задоволено заяву Дарницького УП ГУНП в м. Києві про роз`яснення судового рішення від 21 липня 2022 року у справі № 753/6975/22 за скаргою адвоката Гнатюк Т.В. в інтересах ОСОБА_1 про визнання бездіяльності та зобов`язання вчинити дії. Роз`яснено органу досудового розслідування порядок виконання ухвали слідчого судді від 21 липня 2022 року в частині її виконання, вказавши, що виконання ухвали слідчого судді в разі звільнення працівника на якого покладено обов`язок здійснювати відповідні дії покладається на начальника СВ Дарницького УПГУНП в м. Києві, таким чином порядок виконання ухвали покладається на начальника СВ Дарницького УПГУНП в м. Києві.
Також судом установлено, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 березня 2021 року у справі №755/1749/21 скасовано 3 постанов про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених частиною 1 та 3 статті 122 КУпАП, винесених за період з 20 червня 2020 року по 25 листопада 2020 року (а.с. 57-62 т.1)
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2021 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 березня 2021 року у справі № 755/1749/21 залишено без змін (т.1 а.с.63-68).
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року у справі №755/3196/21 та рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 червня 2021 року у справі №755/19386/20 скасовано ще дві аналогічні постанови про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення (а.с. 69-73, 74-76 т. 1).
 
Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини 2 статті 11 ЦК України).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини 2 статті 16 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; (частина 1 та пункт 2 частини 2 статті 23 ЦК України).
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. 
Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
При цьому з урахуванням положень пункту 10 частини 2 статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.
 
У своєму позові ОСОБА_1 посилається на те, що йому завдано моральних страждань бездіяльністю органу досудового розслідування щодо неповерненні належного йому автомобіля марки «Audi Q7», державний номерний знак НОМЕР_2 , який був вилучений та на який був накладений арешт під час досудового розслідування у кримінальному проваджені                           № 1201810002003027.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема й органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. 
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За невстановлення підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами підлягають застосуванню правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
За приписами частини 1 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина 2 статті 1176 ЦК України)
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Враховуючи те, що у цій справі немає підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини 6 статті 1176 ЦК України.
За приписами частини 6 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
 
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 19 квітня 2018 року у справі № 753/7032/18 частково задоволено клопотання старшого слідчого СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві, подане у межах кримінального провадження № 1201810002003027 від 03 квітня 2018 року, розпочате за ознаками злочину, передбаченого частиною 3 статті 289 КК України, накладено арешт на належний ОСОБА_1 автомобіль марки «AUDI Q7», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , та передати його на відповідальне зберігання ОСОБА_2 . 
Постановою слідчого СВ Дарницького УП ГУ НП у м. Києві від 03 жовтня 2019 року кримінальне провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 1201810002003027 закрито у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування.
У разі закриття слідчим, прокурором кримінального провадження в порядку, передбаченому КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження, серед яких і арешт майна, припиняють свою дію в силу прямої вказівки частини 4 статті 132 КПК України.
Після час закриття кримінального провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 1201810002003027, слідчим, прокурором не було вирішене питання про повернення ОСОБА_1 належного йому автомобіля, відносно якого заходи забезпечення кримінального провадження припинили свою дію у заявку із його закриттям.
У зв`язку з цим представник ОСОБА_1 звернулася до слідчого судді із клопотанням про скасування арешту майна, яке було задоволене ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 12 січня 2021 року у справі № 753/22248/20.
Однак, навіть після постановлення указаної ухвали слідчого судді про скасування арешту майна ОСОБА_1 так і не було повернуто органом досудового розслідування автомобіль марки «AUDI Q7», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .
ОСОБА_1 , діючи через свого представника, неодноразово звертався до Київської міської прокуратури та Дарницького УП ГУНП в м. Києві із заявами про повернення йому автомобіля.
Київська міська прокуратура направляла такі заяви ОСОБА_1 до Дарницького УП ГУНП в м. Києві із вимогами організувати належний розгляд звернення (а.с. 36, 39, 41 т. 1).
Дарницьке УП ГУНП в м. Києві у своїх відповідях за результатом розгляду заяви повідомляло ОСОБА_1 про те, що автомобіль марки «AUDI Q7», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 повернуто після отримання слідчим ухвали про скасування арешту майна, а у подальших відповідях повідомлялося лише, що автомобіль передано на відповідальне зберігання ОСОБА_2 (а.с. 24, 37, 38 т. 1).
Також Дарницьке УП ГУНП в м. Києві у своїй відповіді від 23 червня 2021 року за результатом розгляду заяви повідомило ОСОБА_1 про те, що 24 грудня 2020 року до відділу дізнання Дарницького УП надійшла заява ОСОБА_2 про вчинення кримінального правопорушення, за якою внесені відомості до ЄРДР за № 12020105020002567 за частиною 1 статті 129 КК України. У межах цього кримінального провадження накладений арешт на належний ОСОБА_1 автомобіль (а.с. 46 т. 1).
Так дійсно ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 25 січня 2021 року накладено арешт на автомобіль марки «AUDI Q7», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , у кримінальному провадженні №1202010502002567 і передано його на відповідальне зберігання ОСОБА_2 . 
Однак, указана ухвала була скасована ухвалою Київського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року у справі № 753/726/21.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 21 липня 2022 року у справі № 753/6975/22
визнано протиправною бездіяльність слідчого щодо невирішення питання про речовий доказ та неповерненні ОСОБА_1 автомобіля AUDI Q7, номерний знак НОМЕР_2 , у кримінальному провадженні № 120181000020003027 від 03 квітня 2018 року. 
Зобов`язано старшого слідчого СВ Дарницького УП ГУНП в м. Києві майора поліції Мишенко В. вирішити питання щодо визначення долі речового доказу - автомобіля марки «AUDI Q7», номерний знак НОМЕР_2 , та повернути вказаний автомобіль законному власнику ОСОБА_1 у строк встановлений КПК України (а.с. 180 т. 1).
Разом із тим, докази повернення ОСОБА_1 автомобіля марки «AUDI Q7», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , у матеріалах справи відсутні.
Крім того, за весь час бездіяльності органу досудового розслідування щодо неповерненні ОСОБА_1 автомобіля, яка триває з 03 жовтня 2019 року та визнана ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 21 липня 2022 року у справі № 753/6975/22 протиправною, відносно ОСОБА_1 , як власника автомобіля марки «AUDI Q7», номерний знак НОМЕР_2 , складалися постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі (а.с. 57-62 т.1)
Тобто окрім вчинення протягом тривалого часу після закриття кримінального провадження (03 жовтня 2019 року) дій для повернення свого автомобіля, ОСОБА_1 також був вимушений звертатися до суду для скасування постанов, складених відносно нього, через вчинення кримінальних правопорушень, які за цей час вчинила особа, яка керувала належним йому автомобілем, який протиправно не був йому повернутий одразу після закриття кримінального провадження, коли арешт відносно його автомобіля припинив свою дію в силу прямої вказівки частини 4 статті 132 КПК України.
 
Враховуючи указані обставини, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність позивачем протиправності бездіяльності відповідачів та завдання йому моральної шкоду, а також про наявність підстав для покладення на державу обов`язку відшкодувати позивачеві завдану йому моральну шкоду.
Держава є відповідальною за ефективність тієї системи органів, що створені нею для виконання тієї чи іншої публічно-каральної функції. 
Держава бере участь як у приватних, так і публічних відносинах. У правових відносинах держава розглядається як цілісний орган, усі структурні підрозділи якого мають ефективно функціонувати. 
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, враховуючи принципи розумності та справедливості, обґрунтовано присудив позивачеві 100 000 грн.
При цьому апеляційний суд зауважує, що кримінальне провадження, у межах якого накладено арешт на автомобіль належний позивачу закрито 03 жовтня 2019 року, однак матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 цей автомобіль повернуто до теперішнього часу.
Апеляційна скарга Київської міської прокуратури містить лише загальні посилання на відсутність доказів наявності шкоди і причинно-наслідкового зв`язку між діями або бездіяльністю органів Київської міської прокуратури та ГУ НП у м. Києві та настанням шкоди, які є необґрунтованими.
 
Щодо оскарження Державною казначейською службою України додаткового рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2024 року, апеляційний суд бере до уваги, що Державною казначейською службою України не оскаржується додаткове рішення суду в частині визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Державною казначейською службою України посилається на те, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення цих витрат на надання правничої допомоги з Державного бюджету України, а не з відповідачів.
Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, надану у суді, регламентовано у пункті 1 частини третьої статті 133, статтях 134, 137, 141 ЦПК України.
Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу та витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи.
Згідно із частиною першою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
З огляду на припис статті 56 Конституції України шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.
За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.
Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц).
Органи державної влади є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.
Ураховуючи положення наведених вище норм матеріального права, правових висновків Великої Палати Верховного Суду, апеляційний суд вважає, що стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу має бути здійснено за рахунок держави Україна, яку у цій справі представляли компетентні органи.
Таким чином, апеляційний суд вважає помилковими висновки суду першої інстанції про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, розмір яких визначено пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до норм ЦПК України, безпосередньо з Державного бюджету України, оскільки такі кошти підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 193/1132/22.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Будь-яких інших доводів апеляційної скарги відповідачем не наведено.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.  
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Дніпровського  районного суду міста Києва від 12 червня 2024 року в частині відшкодування моральної шкоди та Додаткове рішення Дніпровського  районного суду міста Києва від 15 липня 2024 року підлягають зміні.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Київської міської прокуратури задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 червня 2024 року в частині відшкодування моральної шкоди змінити, виклавши резолютивну частину в такій редакції:
Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн та судовий збір у сумі 1 000 грн.
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.
Додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2024 року змінити, виклавши резолютивну частину в такій редакції:
Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14 800 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.   
Дата складення повного судового рішення 30 травня 2025 року.
 
Головуючий                                                              Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                              Р.В. Березовенко
 
                                                                                              О.Ф. Лапчевська