ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
24 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 484/2665/22
провадження № 51-3582 км 24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                                                  ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 42022152050000031 від 28 червня 2022 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Фролова Волгоградської області російської федерації, мешканця АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1                                   ст. 436-2 Кримінального кодексу України (далі - КК),
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 січня 2024 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 04 червня 2024 року стосовно ОСОБА_6 .
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 січня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 436-2 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. 
За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 436-2 КК, а саме виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії Російської Федерації проти України як внутрішнього громадянського конфлікту, виправдовування, визнання правомірною, заперечення тимчасової окупації частини території України, а також глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань Російської Федерації, іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд га груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також представників окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та представників підконтрольних Російській Федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України, з огляду на таке.
Як установив суд, громадянин України ОСОБА_6 , достовірно володіючи інформацією, що з 24 лютого 2022 року російською федерацією (далі - рф), а саме підрозділами збройних сил та інших військових формувань рф здійснено широкомасштабне вторгнення на територію суверенної держави Україна, та розуміючи, що вчиняються дії, спрямовані на зміну меж території України всупереч порядку, встановленому Конституцією України, щонайменше з квітня 2022 року свідомо вчиняв дії щодо виправдовування, визнання правомірною збройної агресії рф проти України, глорифікації осіб, які здійснювали збройну агресію рф проти України, керованих і фінансованих рф, а також прославляння та виправдовування дій представників окупаційних сил рф і представників підконтрольних рф самопроголошених органів, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.
Так, ОСОБА_6 у період з кінця березня по квітень 2022 року точного часу не встановлено, перебував на робочому місці, а саме на території депо ТОВ «Нова Пошта», розташованого на вул. Київська, 129 у м. Первомайськ Миколаївської області (далі ? депо ТОВ «Нова Пошта»), діючи умисно, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій та ступінь кримінальної відповідальності за їх вчинення, у розмові з громадянами ОСОБА_8 і ОСОБА_9 заперечував збройну агресію рф проти України, розпочату у 2014 році, наполягав на тому, що дії, вчинені армією рф у містах Бучі та Маріуполі, не відповідають тим, про які повідомляє національне телебачення, і є «постановкою».
Крім того, ОСОБА_6 у період з кінця березня по квітень 2022 року, точного часу не встановлено, перебував у публічному місці на вул. Корабелів у м. Первомайську Миколаївської області, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій і ступінь кримінальної відповідальності за їх вчинення, у розмові із ОСОБА_10 та  ОСОБА_11 заперечував збройну агресію рф проти України, розпочату у 2014 році, публічно надавав оцінку діям ЗСУ, а саме називав їх дії постановкою влади України, яка повідомляє неправдиві відомості щодо збройної агресії рф проти України.
Також ОСОБА_6 , у період з кінця березня по квітень 2022 року, точного часу не встановлено, перебував на робочому місці, а саме на території ТОВ «Нова Пошта», діючи умисно, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій і ступінь кримінальної відповідальності за їх вчинення, у розмові з колегами та працівниками, зокрема з ОСОБА_12 , діючи умисно, незаконно, з метою виправдання збройної агресії рф, у присутності інших співробітників, відкрито стверджував, що військові дії рф проти України є правомірними, а також що він виправдовує збройну агресію рф проти України, розпочату у 2014 році, при цьому висловлював своє схвалення дій влади та військових рф стосовно України.
Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 04 червня 2024 року вирок місцевого суду залишив без зміни.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). 
На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що: 
- у матеріалах кримінального провадження відсутні докази на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК; 
- протокол огляду мобільного телефону та комп`ютера є недопустимими доказами, оскільки на цих пристроях міститься особисте листування з іншими громадянами, у зв`язку з чим слідчий за погодженням із прокурором був зобов`язаний звернутися до слідчого судді з клопотанням про дозвіл на втручання в приватне спілкування в порядку, визначеному статтями 246, 248, 249 КПК, однак у матеріалах провадження відсутня відповідна ухвала; 
- суди попередніх інстанцій, з огляду на положення п. 1 ч. 2 ст. 87, статей 233, 237, частин 1, 2, п. 4 ч. 4 ст. 258 КПК, порушено норми кримінального процесуального законодавства, оскільки не було безпосередньо досліджено докази у справі та не надано їм об`єктивної оцінки.
Також захисник посилається на те, що суд першої інстанції:
- узяв до уваги одні показання свідків, не навівши мотивів неприйняття інших; 
- усупереч статтям 9, 94 КПК не відобразив у вироку достовірних показань свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , не надав їм належної оцінки і не зіставив з іншими доказами у кримінальному провадженні;
- був упередженим під час дослідження доказів, при цьому послався у вироку на показання, які не давали свідки у справі.
Зокрема, захисник стверджує, що: 
- у ході судових засідань свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та  ОСОБА_11 надавали мінливі та суперечливі одне одному пояснення, неодноразово їх змінювали, при цьому їх показання не узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження та не відповідають фактичним обставинам справи, а також спростовуються поясненнями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , які охарактеризували ОСОБА_6 як порядного та відповідального працівника, особисто від останнього не чули, щоб він вихваляв, виправдовував і підтримував дії рф, а також зазначали, що про це їм розповідали ОСОБА_12 та ОСОБА_9 .
При цьому стосовно скриншотів із персональної сторінки ОСОБА_6 захисник з підстав, детально наведених у касаційній скарзі, посилається на те, що: 
- неможливо ідентифікувати особу автора певного допису чи повідомлення, тобто, навіть якщо скриншот автентичний, він не стає доказом того, що інформацію поширювала конкретна особа; 
- паперова копія електронного доказу має бути посвідчена підписом і на ній має бути вказана дата; 
- досліджені місцевим судом та покладені в основу вироку докази, а саме інформація щодо порушення законодавства України та скриншоти з персональної сторінки ОСОБА_6 у соціальній мережі «Одноклассники», не можуть бути належними та допустимими доказами вчинення останнім інкримінованого кримінального правопорушення, оскільки відсутні докази, які свідчать про наявність об`єктивної сторони злочину (способу, місця, часу, обстановки, засобів і знаряддя вчинення злочину);
- додатковою підставою для визнання скриншотів неналежними й недопустимими доказами є те, що вони не підтверджують обставин формулювання обвинувачення та отримані з істотним порушенням норм кримінального процесуального законодавства та грубим порушенням прав ОСОБА_6 .
Крім того, захисник указує, що суд апеляційної інстанції належним чином не мотивував своїх висновків та не навів вичерпних доводів щодо необґрунтованості апеляційної скарги, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала не відповідає вимогам ст. 370 КПК.
Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги захисника, просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а подану касаційну скаргу - без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412?414 КПК.
Скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав неповноти судового розгляду (ст. 410 КПК) і невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним законом не передбачено.
Отже, Верховний Суд під час розгляду кримінального провадження позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доказам, перевіряти правильність такої оцінки та виходить лише з тих фактичних обставин, які були встановлені судами попередніх інстанцій.
З огляду на зазначене вище доводи касаційної скарги захисника, які зводяться до надання ним власної оцінки доказам, тверджень про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків судів попередніх інстанцій фактичним обставинам кримінального провадження, не є предметом перегляду в касаційному провадженні.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд апеляційної інстанції має перевірити рішення місцевого суду з точки зору його законності й обґрунтованості, що передбачає оцінку його відповідності нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.
Зі змісту положень п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК видно, що в мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції, крім іншого, зазначаються встановлені цим судом обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотиви, з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Згідно із ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Ухвала суду апеляційної інстанції - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому вона повинна відповідати вимогам ст. 370 КПК.
Тобто суд апеляційної інстанції має перевірити й проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними в справі матеріалами та дати на кожен доречний і важливий аргумент сторони вичерпну відповідь у своєму рішенні. 
Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд.
Однак, на переконання колегії суддів, під час розгляду кримінального провадження в порядку апеляційної процедури суд апеляційної інстанції вказаних вимог закону не дотримався.
Як видно з вироку, ОСОБА_6 суд першої інстанції визнав винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК. 
Не погоджуючись із таким рішенням місцевого суду, захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 , оскаржила його в апеляційному порядку.
Зі змісту апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 випливає, що вона, посилаючись на невідповідність висновків вироку суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, з підстав, детально наведених у апеляційній скарзі, наводила доводи стосовно показань свідків. 
Зокрема, захисник стверджувала, що показання свідків ОСОБА_11 ,  ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 є нелогічними, непослідовними, неузгодженими між собою та іншими матеріалами кримінального провадження, не відповідають фактичним обставинам справи, до того ж ці свідки спотворювали свої показання, зокрема спочатку надавали одні пояснення, а потім ? протилежні, у зв`язку із чим уважала, що надані ними показання не можуть бути покладені в основу обвинувачення. 
Проте, залишаючи апеляційну скаргу захисника без задоволення, суд апеляційної інстанції усупереч положенням, передбаченим п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 419 КПК, зазначені доводи відповідним чином не перевірив та не спростував, а своє рішення належно не мотивував.
Водночас, як зауважує колегія суддів, суд апеляційної інстанції лише формально зазначив про те, що:
- оцінюючи показання свідків, які були безпосередньо отримані в судовому засіданні, місцевий суд указав, що ці показання є послідовними й достовірними; 
- мотивувальна частина вироку містить висновки суду першої інстанції про врахування пояснень допитаних ним осіб та підстави того, чому місцевий суд визнає їх допустимими, 
що, з огляду на зміст вироку стосовно ОСОБА_6 , не було зазначено в рішенні суду першої інстанції. 
Звертаючись із апеляційною скаргою, захисник також наводила доводи стосовно скриншотів з персональної сторінки ОСОБА_6 у соціальній мережі «Одноклассники».
Зокрема, з підстав, детально наведених у апеляційній скарзі, захисник у цій частині стверджувала, що: 
- інформація начальника Первомайського РВ Управління СБУ в Миколаївській області від 20 червня 2022 року № 364/22/20-4397 про порушення законодавства України та скриншоти з персональної сторінки ОСОБА_6 у соціальній мережі «Одноклассники» не доводять складу злочину в діях ОСОБА_6 та його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК; 
- протокол огляду комп`ютерних даних разом зі скриншотами з персональної сторінки ОСОБА_6 у соціальній мережі «Одноклассники» не можуть бути належними та допустимими доказами;
- неможливо ідентифікувати особу автора певного допису чи повідомлення, тобто, навіть якщо скриншот автентичний, він не стає доказом того, що інформацію поширювала конкретна особа; 
- паперову копію електронного доказу має бути посвідчено підписом і на ній має бути вказано дату, при цьому порядок засвідчення скриншоту для подання до суду, який роздрукований на папері, передбачено ДСТУ 4163:2020 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів», затвердженим наказом ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» від 01 липня 2020 року № 144; 
- не видається можливим встановити, яким чином сторона обвинувачення отримала скриншоти з персональної сторінки ОСОБА_6 у соціальній мережі «Одноклассники», а також хто й коли їх виготовив;
- додатковою підставою для визнання скриншотів неналежними й недопустимими доказами є те, що вони не підтверджують обставин формулювання обвинувачення та отримані з істотним порушенням норм кримінального процесуального законодавства й грубим порушенням прав ОСОБА_6 .
Однак, залишаючи апеляційну скаргу захисника без задоволення, а вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_6 - без змін, суд апеляційної інстанції, порушуючи положення, передбачені п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 419 КПК, згадані доводи залишив поза увагою та не надав їм жодної оцінки.
Разом з тим колегія суддів зауважує, що про наведені вище доводи апеляційної скарги захисника взагалі не було зазначено в ухвалі суду апеляційної інстанції. 
Отже, колегія суддів уважає, що згадані вище порушення перешкодили суду апеляційної інстанції ухвалити законне й обґрунтоване рішення, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (ч. 1 ст. 412 КПК), а тому ухвалу суду апеляційної інстанції не можна визнати законною, обґрунтованою та вмотивованою, у зв`язку із чим відповідно до положень пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК така ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції (п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК), оскільки з огляду на зміст апеляційної скарги зазначені порушення можливо усунути саме на стадії апеляційного перегляду.
Через наявність указаних істотних порушень вимог процесуального закону, які і є підставою для скасування судового рішення та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, Верховний Суд не бачить підстав для надання оцінки доводам касаційної скарги захисника в іншій частині, оскільки оцінку цим доводам можливо буде надати після усунення наведених вище істотних порушень КПК. 
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що касаційна скарга захисника (з огляду на її вимоги щодо скасування рішень судів попередніх інстанцій та закриття кримінального провадження) підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана ухвала - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого цей суд має врахувати наведене вище, надати належну оцінку всім доводам апеляційної скарги захисника та постановити законне й обґрунтоване рішення.
Водночас колегія суддів звертає увагу на необхідність під час нового розгляду в суді апеляційної інстанції навести обґрунтовані мотиви застосування найбільш суворого виду покарання за наявності більш м`яких видів, передбачених санкцією ч. 1 ст. 436-2 КК. 
Крім того, беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини (зокрема рішення «Едуард Шабалін проти Росії» від 16 жовтня 2014 року) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення, колегія суддів уважає за необхідне ОСОБА_6 , який відповідно до матеріалів провадження наразі на виконання оскаржуваних судових рішень відбуває покарання, звільнити з ДУ «Кам`янська виправна колонія (№ 101)».
Керуючись статтями 412, 419, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , задовольнити частково.
Ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 04 червня 2024 року стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Звільнити  ОСОБА_6 з установи виконання покарань.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                               ОСОБА_2                               ОСОБА_3